MEGTÖRT LELKEK

LOTTIE PARKER – HETEDIK KÖNYV

PATRICIA GIBNEY

Fordította

Tóbiás Csenge

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Patricia Gibney:

Broken Souls – D.I. Lottie Parker Book Seven

Bookouture an imprint of StoryFire Ltd., UK, 2019

A könyv kitalált történet.

A benne szereplő nevek, személyek, vállalatok és szervezetek – a nyilvánvalóan közismerteken kívül – a szerző képzeletének szüleményei, és akképpen kezelendők. Bárminemű hasonlóság valós személyekkel – legyenek élők vagy holtak –, illetve eseményekkel és helyszínek pusztán a véletlen műve.

Copyright © Patricia Gibney, 2019

Hungarian translation © Tóbiás Csenge, 2021, 2025

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2021, 2025

Borítóterv © Tash Webber Design

Borítófotók © Maria Heyens / Arcangel;
Island Images / Alamy; Michał Bielejewski / Unsplash

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Takács Andrea

A szöveget gondozta Ligeti Szilvia

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Oláh Gábor

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban,

booklove.hu -n!

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-604-676-7

Marie Brennannek,
köszönetem mindenért!

A négyéves kisfiú letépte a karamell papírját, és az édességet bedugta a szájába. Az azonnal a fogába ragadt. Utánanyúlt, hogy lekaparja, de a karamell rátapadt az ujjára is, ő pedig sírva fakadt. A kézfejére mért ütés olyan váratlanul érte, hogy még sírni is elfelejtett, de amint megérezte a vonalzó okozta csípős fájdalmat, felkiáltott:

– Haza akarok menni!

– Csend legyen! Egy szót se többet! Zavarod a többi gyereket. Nézz körbe, te ördögfajzat! Ha nem maradsz csendben, kiteszlek az ajtó elé, az esőbe, és megnézheted magad! Tudod, ugye, hogy milyen emberek járkálnak odakinn? Olyanok, akik elviszik a magadfajta rossz gyerekeket. Azt akarod, hogy elvigyenek?

A fiú szipogva az ajkába harapott, s érezte, hogy a karamell még mindig a fogába van ragadva.

– Kérdeztem valamit! Válaszolj! – jött a hang megint, s a szavaknak újra a vonalzó csattanása adott nyomatékot. Igaz, ezúttal az asztal lapján.

– Nem – rázta hevesen a fejét a fiú. Nem. Nem akarta újra a vonalzót érezni a kezén, vagy bárhol máshol. Jó lesz, igazán jó.

– Dobd a szemétbe azt a papírt, és nyisd ki az ábécéskönyvet! – A fiúnak fogalma sem volt róla, hogy melyik az ábécéskönyv. – Gyere ide! – A fiú kiballagott az osztály elé, és közben sikertelenül próbálta levakarni a tenyerébe ragadt cukorkáspapírt.

– Nem jön le – fordult a tanárnőhöz, és mutatta a sajgó kezére tapadó csomagolást. A vonalzó újra a kezét érte.

– Menj a helyedre!

Első napja az iskolában még borzasztóbbnak bizonyult, mint az otthoni élete. Ahogy visszafordult, és elindult a helye felé, a fiú érezte, hogy valami melegség csordogál a lábszárán, majd megül a zoknijában. Ezért megint verést kap, és nemcsak ma, de máskor is… Bárcsak lenne hová mennie!

Az egész délelőttöt a nedves nadrágjában töltötte, még az udvarra sem ment ki játszani a többi gyerekkel; az asztalánál maradt, kinyitotta uzsonnásdobozát, és eszegetni kezdte a benne lévő megbarnult banánt. A tanárnő is az asztalánál ült, a katedrán, és a fiút nézte.

– Gyere csak ide – szólította meg, miután a többi gyerek visszaérkezett a szünetről.

A fiú félve nézett fel. Torkán akadt a falat.

Nem akart egy újabb ütést az átkozott favonalzóval, így hát letette a banánt, és előrement. Alig érte fel a tanári asztalt, így hát nem láthatta, hogy a tanárnő lecsapni készül rá; majd a hajánál fogva közelebb rángatta. A fiú nagyot nyikkant, amikor meglátta a nő kezében az ollót.

– Túl hosszú a hajad. Alig látsz ki mögüle… Jobb lesz, ha kicsit megnyírlak.

A fiú próbált tiltakozni, de ahogy korábban a karamell, a szavak sem hagyták el a száját. Szerette a haját. Hosszú volt, a válláig ért. Az anyjára emlékeztette, neki volt ilyen haja.

A tanárnő csak lengette előtte az ollót, majd megmarkolta a haját, jó nagy tincset lekanyarított belőle, s diadalmasan felmutatta.

– Na végre, rendesen látni azt a ronda kis képedet!

A fiú pedig csak némán fohászkodott, hogy végre vége legyen ennek a napnak.

NOVEMBER

Van egyáltalán jó nap a halálra?

A férfi némán megválaszolta a saját kérdését: Nem, nem hinném. A felhők kékesszürkén, esőt ígérve úsztak az égen; a horizonton úszó súlyos felhők esőt ígértek. Ezt leszámítva, nem volt olyan szörnyű a nap.

Lassan lépdelt a tó körüli utat övező fák között. Látni akarta a tavat, mielőtt még megtenné, amit kell. Késő volt már, a halászok biztosan hazamentek. Nem mintha olyan sok halat lehetne fogni novemberben, gondolta keserűen.

Az erdő aljnövényzete még virult, zöld volt, életteli, illatos. Az ágak a feje fölött viszont már a közelgő télre emlékeztették. Lába alatt páfránylevelek és lehullott ágak ropogtak. Járt vajon valaki erre mostanság? Elméjét elhomályosították a megválaszolatlan kérdések; megannyi kipukkantandó buborék. És tudta, hogy ez senkit nem érdekel a világon, ahogyan ő maga sem. Teljesen egyedül volt, elhagyatottan, akárcsak a faágak, de békében önmagával. Legalábbis majdnem.

Egy göcsörtös ág akadt a hajába, ahogy a mind sűrűbb erdőben haladt. Itt még sötétebb, még nyirkosabb volt minden. Megállt, és a bokrok között az ő léptei elől menekülő kis állatok neszét hallgatta. Én már nem félek, gondolta. Nem félek semmi élőtől.

Leguggolt, és szinte kúszva folytatta útját a tüskés cserjék és bokrok közt. Már hallotta a víz hangját, s a hirtelen felrikoltó hattyúkét is.

Megint megállt. Hallgatott. Aztán követte a hangokat. Elérvén egy tisztásra, megtalálta a vizet. Nem a tavat, hanem a forrást, amely a tavat táplálta; vize csillogva zúdult elő egy sziklahasadékból. A férfi odahajolt, és kortyolt belőle; emlékezetébe véste a friss víz ízét. Döntött. Harcolni fog.

De ekkor valami nem odaillő hang ütötte meg a fülét.

Ahogy megfordult, egy kéz tapadt a szájára, egy másik pedig a nyakára. Utolsó gondolata az volt: Mégiscsak jó nap ez a halálra.

DECEMBER

1. FEJEZET

Szerda

Ragmullin egészen szépnek mutatta magát decemberben… legalábbis távolról nézve.

Lottie kibámult az ablakon, és a kora reggeli eget fürkészte. Még csak kék sem volt, inkább sötétszürke; még a hó is olyan fémesszürkén csillogott. A hóember, amelyet a fia, Sean épített a tizenöt hónapos unokájának, Louisnak, mereven állt a kertben.

Túl korán volt még munkába mennie, így hát nagy nehezen rávette magát, hogy bepakolja a mosó- és a mosogatógépet. Az előszobában fülelt, de nem hallott mozgást fentről, úgyhogy visszatért a konyhába, és bekapcsolta a vízforralót.

Inkább teázott mostanában kávé helyett; a kávé idegessé tette. Míg a vízforralóra várt, gépiesen összehajtogatta a tiszta ruhákat, és toronyba rakta őket mindhárom gyerekének.

A lányok már hivatalosan is felnőttnek számítottak; Chloe tizennyolcadik születésnapját néhány hete ünnepelték. A bulit a huszonegy éves Katie és a tizenöt éves Sean szervezte. Sean már most magasabb volt Lottie-nál, és pont olyan ragyogó kék szeme volt, mint az apjának. Lottie egy pillanatra visszarepült öt évet a múltba, amikor Adamet elvesztette. Rák… Túl fiatalon. Túl hirtelen. Még mindig túl nehéz elhinni, és ilyen hosszúra nyúlt a gyász, mígnem aztán Mark Boyd megkérte a kezét…

Lottie kicsit tétovázott, de tudta, hogy szereti a férfit. Chloe születésnapi bulijának estéjén végül igent mondott neki. De minden hátravolt még: a dátum, a részletek, sőt az is, hogy elmondják a világnak. Lottie kérésére egyelőre a kettejük titka volt.

A vízforralóban hangosan zubogott a víz. Lottie elővett egy bögrét, és a pirítóba egy szelet lejárt szavatosságú kenyeret dugott. A kenyeret is felírta a hűtőajtón lévő listára, remélve, hogy Katie a nap folyamán megejti a vásárlást. Szép remények, gondolta, és biztos, ami biztos alapon lefotózta a a telefonjával. Hátha végül neki kell vásárolnia munka után…

A pirítóból kiugrott a kenyér. Lottie kedvetlenül rágcsálta a száraz pirítóst, a teával mintha fűrészporrá vált volna a szájában. Fenébe is, munkába menet mégis beugrik a McDonald’sba egy kávéért, ott egye a fene az idegességet.

Felvette a kabátját, összekötötte a haját, felhúzta a kapucniját. Ahogy bezárta maga mögött az ajtót, azon töprengett, Boyd vajon milyen hangulatban lesz aznap.

* * *

Mark Boyd megigazította a nyakkendőjét, és apró fürdőszobájának tükrében szemügyre vette az összképet. Nem találta túl meggyőzőnek a rá visszanéző arcot. Rövidre nyírt hajában már több volt az ősz szál, mint a fekete, és a szeme alatti karikák is csúnyán árulkodtak az előző görbe estéről. Arca beesett volt ugyan, de már nem olyan keskeny, mint régebben, és eszébe ötlött, hogy túl fiatal még a tokanövesztéshez. Rá kellene vennie magát a kerékpározásra… Túl hideg van most a biciklitúrákhoz, gondolta, elhessegetve a konyhában, összehajtva szomorkodó kerékpárjának képét. Nem, most nincs idő ilyesmire, előbb az élete kusza szálait kell rendeznie. Éppen ezért kért egy fél nap szabadságot mára. Remélte, hogy Lottie jóváhagyta, különben engedély nélkül lesz távol…

Apró garzonjának nappalijában barátja, Larry Kirby horkolt hangosan, félig a kanapén, félig a dohányzóasztalon. A padlón mindenütt sörösdobozok hevertek. Boyd érezte, hogy az ízületei nyikorognak, a bőre megfeszül. Gyűlölte a rendetlenséget.

Gyorsan egy újrahasznosító zsákba pakolta a szemetet.

Kirby megrezzent, majd hirtelen felült.

– Hol a francban vagyok? – kérdezte, és beletúrt kusza hajába. – Ja, Boyd, te vagy az? Hinnye, jó buli volt tegnap! Hol van McKeown?

Boyd megvonta a vállat és elgondolkodott. Sam McKeownt, csapatuk legújabb tagját Cafferty kocsmájában látták utoljára, amikor eljöttek… Mikor is? A fenébe, fogalma sem volt.

– Isten tudja, hol lehet – felelte, és letette a szemeteszsákot a kerékpár mellé. – Kérsz egy kávét? Törülköző van a fürdőszobaszekrényben, ha zuhanyozni akarsz – mondta Kirbynek, majd az egyik fiókból előkotort egy gyógyszeresdobozt, és bekapott két fájdalomcsillapítót.

Kirby megszagolta a hónalját.

– Gondolom, nincs egy inged, ami jó lenne rám, ugye?

Boyd elvigyorodott. Kirby kétszer olyan széles volt, mint ő.

– Mit gondolsz?

– Akkor csak kávét kérek.

Boyd nekilátott a kávéfőzésnek.

– Amúgy jól vagy? – tudakolta Kirby.

– Leszámítva ezt a koponyarepesztő másnaposságot, remekül.

– Elég keményen toltad tegnap este. Olyan kesergős részeg voltál.

– Nos, ahogy mindig megjegyzed, olyan is szoktam lenni, nem? – kérdezett vissza Boyd, de aggódva töprengett, hogy vajon miket mondhatott barátjának az este második felében…

Kirby akkorát ásított, mint egy oroszlán.

– Minden második szavad az volt, hogy Lottie így, meg Lottie úgy… Egek, elképzelni sem tudom, McKeown mit gondolhat rólad.

Boyd behozta a nappaliba a bögréket, és leült Kirbyvel szemben.

– Ennyire szörnyű voltam?

– Rosszabb!

– Francba!

– Miért nem kéred már meg a kezét? Bárki, akinek egy csepp esze van, látja, hogy egymásnak vagytok teremtve.

Boyd érezte, hogy elpirul. Madarat lehetett volna fogatni vele, amikor Lottie beleegyezett, hogy hozzámegy, de úgy döntöttek – nem, egészen pontosan, Lottie döntött úgy –, jobb, ha egyelőre titokban tartják a dolgot, mivel kellemetlen helyzetet teremthet, hogy egy helyen dolgoznak. De ez csak egy gond a sok közül…

– Nem tudom, mit csináljak.

– Nekem van egy gyűrűm, ha kéne – nevetett kurtán Kirby, majd szomorúan grimaszolt.

– Tudok venni magam is, köszönöm szépen. Ha és amikor szükségem lesz egyre – mordult rá Boyd, majd a tenyerével megdörgölte sajgó fejét. A fájdalomcsillapító nem hatott valami gyorsan.

– Ahogy tetszik – tette le Kirby a bögréjét, majd két kezét a térde közé lógatva, üres tekintettel bámult a semmibe. – De tudod… nekem már nem kell… Így, hogy Gilly…

– Tudom. Tudom, hogy nehéz. Adj még magadnak időt – nyugtatta barátját Boyd, és Gilly O’Donoghue-ra gondolt, akit nyáron gyilkoltak meg. Gilly volt az első nő, akibe Kirby beleszeretett a sok évvel ezelőtti válása óta.

– Mindenki ezt mondja – állt fel Kirby recsegő térddel, majd harákolt, bizonyára a sok szivartól. – Jézusom, bűzlök, mint egy ázott kutya… Találkozunk az irodában. Mennyi az idő?

– Fél hét.

– Az istennyilát, miért keltettél fel ilyen korán? Még szunyálok is egyet, mielőtt bemennék… Na, szevasz, később találkozunk.

Boyd a kávéját kortyolgatta, majd észrevett egy whiskey-s üveget a kanapé alatt. Letérdelt, előkotorta, majd fejcsóválva felállt, és elindult a porszívóért.

2. FEJEZET

A disznók valami istentelen ricsajt csaptak az óljukban. A vihar az ablaktáblákat zörgette, az udvaron pedig hatalmas széllökések kavarták a havat.

Beth Clarke elővett egy bögrét, és megnyitotta a csapot. Semmi. Újra próbálta. Még mindig semmi. – Apa! – kiáltott be a nappaliba, ahol apja egy régi számológép billentyűin kalapált. – Mi van a vízzel?

– Gondolom, megfagytak a csövek – morogta az apja, a billentyűkattogástól alig hallhatóan.

– És kezdesz vele valamit? – tette Beth a bögrét a mosogatóba, és meglötyögtette a vízforralót, hátha maradt benne még víz, csak egy teára való, az apjának.

– Az isten szerelmére – morogta a férfi.

Beth megfordult. Apja ott állt az ajtóban, egyik kezében a számológépet, a másikban egy köteg papírt tartott, teleírva mindenféle táblázatba nyomorított számokkal. Az előző napi ruhája volt rajta.

– Egész éjjel fenn voltál?

– Képzelheted. Nem jön ki ez az áfaelszámolás… Nem tudnád esetleg a laptopodon megcsinálni ezt? – A férfi szavait köhögés szakította félbe. Zihálva görnyedt előre.

– Nem tudnám – vetette oda Beth, és lehajolt a táskájáért, amit aztán a vállára vett. Végigsimította fekete, testhezálló farmerját, majd megkötötte piros bakancsának fűzőjét. – Megyek dolgozni.

– Dolgozni? Nem létezik, hogy azt várják tőled, még ilyen időben is dolgozz!

– Délután ott kell lennem a karácsonyi fények meggyújtásánál a városban… Addig is körbe kell járnom a karácsonyi vásárokat. – Elöntötte az izgalom. Nagyon szerette a munkáját, a tudósítást a helyi lapnak.

– Ebben a viharban nem vezethetsz, majdnem tizenöt kilométer.

– Én is tudom.

– Csak egy percet adj, veszem a kabátomat, és beviszlek.

– Nem lesz semmi baj – intette le Beth az apját, és felvette a dzsekijét, rá a hátizsákjára. – Fenébe…

Ahogy öltözött, hallotta, hogy apja visszacsoszog a nappali sarkában kialakított „irodájába”. Menthetetlen eset, gondolta.

A hátsó ajtón át kilépett az udvarra. A disznók visítottak.

– Ne felejtsd el megetetni az állatokat! – kiabált vissza a házba.

Átvágott az udvaron, egyenesen a kocsijához, egy ragyogó kék Volkswagen Golfhoz. Még az anyja vette, mielőtt lelépett volna valahova, ahol sosem havazik. Öt évvel ezelőtt történt, amikor Beth még csak tizenkilenc éves volt… Beth megtorpant. Azt hallotta, hogy az anyja visszatért a városba… De nem akarta felkeresni.

A kocsiajtót befagyva találta. A kilincset lehelgetve próbálta felolvasztani a zárat, de nem volt szerencséje. Talán próbálkozhatna a vízforralóban maradt pár csepp meleg vízzel… Így ha az apja rájön, hogy még egy teát sem tud főzni, talán végre ráveszi magát, hogy helyrehozzon néhány dolgot a farmon.

Egek, de utált Ballydoon falucskában élni!

Mintha a semmi háta közepén laknának.

* * *

Hét teljes perc telt el, mire Christy hallotta, hogy Beth óvatosan elhajt a fagyott úton.

– Az anyjára ütött – dörmögte magában, és ezt egyáltalán nem találta szívderítőnek. A felesége – jobban mondva, a volt felesége – szemében mindig volt valami ördögi. Azt tette, úgy és akkor, amit akart, és ahogy neki tetszett. Christy fohászkodott, hogy ne hagyja el egyszer a lánya is.

Rápillantott a semmi jót nem ígérő könyvelésre. Nem tudta fenntartani a farmot, akárhogy próbálta. A városban bezárta az autószerelő műhelyét is, noha nem önszántából. Átkozta magát, hogy belement abba a rossz üzletbe, de akkor sem tehetett mást. Azóta sem jött egyenesbe. Ledobta a számlákat, és felkelt, hogy kimenjen a konyhába reggelizni.

Meglötyögtette a vízforralót. Üres. Kinyitotta a csapot. Semmi.

Éjjel befagyott a vízvezeték.

– A ragya verné meg ezt is – morogta.

A hűtőhöz lépett, tejet vett elő, öntött magának. Miközben itta, kinézett az udvarra. A disznók szokatlanul hangosak voltak aznap reggel. Érezve az ötvenhat éves vállára nehezedő terheket, Christy Clarke felhúzta a gumicsizmáját, felvette a kabátját, és elindult, hogy megnézze, tud-e valamit csinálni a csövekkel.

– Kuss legyen, büdös banda! – rivallt rá a disznaira, ahogy elhaladt az ól előtt.

* * *

Utálta ezt a lépcsőt. Nem volt sok, csupán huszonegy, de nagyon keskeny volt a lépcsőház és a fokok is. Minden második lépcsőfokban elbotlott, és nem is egyszer megesett, hogy az utolsó néhány fokot már négykézláb tette meg, pedig józan volt. Ma, mivel a lift megint nem működött, lassan lépdelt felfelé, s érezte, milyen súllyal nehezedik a talpára az élet.

A lakása ajtajánál Cara Dunne elővette a kulcsait, majd miután becsukta maga mögött az ajtót, nekidőlt, és nézte a leheletének párafelhőjét az előszobában. Lehúzta átázott cipőjét, lerázta és felakasztotta a kabátját, majd elhaladva a fürdőszoba előtt, belépett a nappaliba. Egyik oldalán világos volt, de a másik falnál, amelyen nem volt ablak, csak zöld tapéta és egy unalmas kép, sötét.

Sapkáját letette a radiátorra, de érezte, hogy az is hideg.

Fenébe. Ránézett a termosztátra: a legmagasabb fokozaton állt.

Valami nem működött. Pont ez hiányzott még mára.

Leült a foteljába és elővette a telefonját, hogy kikeresse a gondnok telefonszámát. Nem jutott eszébe a neve. Mills volt, vagy Wills, vagy valami ilyesmi… Agyát elhomályosította az elmúlt hónapok fájdalma. Jószerivel szívfájdalom, ismerte be magának, de valóssá vált, mint egy kialakulóban lévő rák, hogy aztán a legváratlanabb pillanatokban sújtson le. Szabadságot is vett ki, jövő héten tért volna vissza a munkahelyére, de nem érezte még késznek rá magát. Egyszerűen nem.

Semmi nem oldódott meg. Az a barom meg csak éli világát, röhög a markába, és hazugságokat terjeszt róla… Újra fájdalom nyilallt a mellkasába, próbálta a légzésével visszaszorítani.

Tekintete a tévéállvány alsó polcán nyugvó bőröndre siklott. Egy bőrönd, tele más emlékeivel. Egy bőrönd, amely mindenhol vele volt azóta, hogy Dublinba ment, hogy tanárnak tanuljon. Egy elrongyolódott, régi bőrönd. Pont, mint ő.

Egek, gondolta, milyen unalmas vagyok!

Kiment a fürdőszobába, kibújt nyirkos nadrágjából, és a radiátorra terítette. Hideg. Hát persze, a gondnok…

Kinyitva a ruhásszekrényt, szeme megakadt a ruhán. A ruhán, amely mintha gúnyosan nézett volna rá az átlátszó nejlonzsákból. A ruhán, amelyet sosem fog viselni. Miért tartotta meg egyáltalán? Már semmit nem tudott. A férfi minden józan gondolatát elrabolta tőle, annyi minden mással együtt, és csak gúnyos nevetést hagyott helyettük. Érezte, hogy epe tolul a torkába, és ott megül a maró érzés, erős hányingerrel kísérve. Visszanyelte. Éppúgy, ahogy le kell majd nyelnie a büszkeségét is, és visszamenni a kollégái és barátai közé. Egyszer. Valamikor. Vagy soha?

Kiverte a fejéből ezt a gondolatot, és kivette a ruhát a szekrényből. Még egyszer utoljára felpróbálja, mielőtt feltenné az eBayre…

Hirtelen megnyikordult valami… a lakásban.

Karján a ruhával, megdermedt és hallgatózott. Mit hallott? Fülelt. Semmi. Bizonyára a radiátorok…

– Tényleg kezdek megőrülni – ingatta a fejét.

Leterítette a ruhát az ágyra, és nekiállt vetkőzni. Aztán lehúzta a ruhavédő zsák cipzárját, és előhúzta a kövekkel kirakott szaténruhát. Könny szökött a szemébe, ahogy arra a napra gondolt, amely végképp elúszott.

Belebújt a finom anyagú holmiba, úgy illett rá, mintha a saját bőre lett volna. Óvatosan beledugta karját a ruhaujjba is, és lélegzet-visszafojtva húzta fel a cipzárt.

Megint. A nyikorgás. Mintha egy ajtó nyílt volna.

Bezárta a bejárati ajtót, ugye? Az amerikai konyhás lakásban, a hálószobáét leszámítva, a fürdőszobai volt az egyetlen ajtó. A ruhásszekrény tükrében látta, mennyire sápadt; szája nyitva maradt, a szeme elkerekedett.

A hosszú szoknyában botladozva óvatosan kimerészkedett a nappaliba.

– Van itt valaki? – kérdezte, remélve, hogy senki nem válaszol.

Nem is válaszolt.

Körbenézett a kicsiny konyhában. Üres volt.

Újabb nyikorgás hallatszott, és a fürdőszoba ajtaja kinyílt.

Ő a hideg radiátorhoz hátrált.

Valaki volt a lakásában.

3. FEJEZET

A Lottie előtti képernyőn végeláthatatlannak tűnő táblázatok terpeszkedtek. Az év végi költségvetés elszámolásának határideje feltartóztathatatlanul közeledett, de még a novemberi kimutatást sem adta le. Gyűlölte az ilyen diagramokat. Akárcsak a jelentéseket, a táblázatokat és a számítógépeket, de tudta, hogy ragmullini nyomozó felügyelőként ez is része a munkájának. Mint ahogyan erre a helyettes főfelügyelő, David McMahon gyakorta emlékeztette is.

– Koncentrálj – morogta maga elé, remélve, hogy ettől felébred benne a kötelességtudat és a motiváció.

– Megint magadban beszélsz? – lépett be Boyd nyomozó őrmester az apró, barlangszerű irodába.

– Jó reggelt – nézett fel Lottie, és eltolta maga elől a billentyűzetet. – Úgy nézel ki, mint aki sörbe fulladt előző este.

– És Kirbyt még nem is láttad – dőlt Boyd az ajtófélfának.

Lottie kénytelen volt belátni, hogy Boyd még így sem nézett ki rosszul, csupán a szeme alatt húzódó sötét árnyak árulkodtak az előző esti tivornyáról.

– Mi történt vele?

– Semmi, amin a közmondásos kutya szőre ne segítene.

Lottie Boyd válla fölött kinézett a közös irodába.

– Még nincs benn. Csak nem gondolod, hogy már ilyen korán van nyitva kocsma a városban? – Kirby asztalát beborították a papírok, akták és szendvicscsomagolások, de a nyomozó busa feje nem gazdagította a képet. Maria Lynch gyesen volt legkorábban januárig, ezért került hozzájuk Athlone-ból Sam McKeown, az ő kopaszra borotvált feje azonban felcsillant az asztala mögött. Lottie kedvelte Samet, noha még mindig nem jutott el odáig, hogy többet tudjon meg újdonsült beosztottjáról. Mindazonáltal remélte, hogy Sam velük marad azután is, hogy Maria visszatért.

– Én azt mondanám, hogy úton van idefelé. Nálam aludt, jóval előttem már elindult.

– Akkor tényleg nagy buli lehetett – jegyezte meg Lottie, némi féltékenységgel a hangjában. Hiszen őt nem hívták… De miért is hívták volna? Nemcsak a főnökük volt, de nyilván bele is rondított volna a kanmuriba. Teljesen érthető.

– Mire ez a grimasz? – dőlt a falnak Boyd.

– Bizonyára amiatt van, hogy itt ténferegsz, és nem csinálsz semmi hasznosat.

– Na persze, fogadjunk, hogy azért duzzogsz, mert nem hívtunk el!

– Nem, nem azért! – vágta rá Lottie, de elvigyorodott. Boyd mindig a veséjébe látott, és ez romantikus volt ugyan, de módfelett bosszantó is.

– Meccset nézni mentünk Caffertyhez, de tudod, hogy megy ez, egyik korsó követi a másikat, meg a másikat, meg a másikat…

– Én már csak tudom – felelte, hiszen jól emlékezett az Adam halála utáni évekre, amikor mindenét alkoholba fojtotta, nem csak a bánatát és gyászát. Aztán időbe telt, de mostanra teljesen… vagyis majdnem teljesen absztinens. Csak össze kellett szednie magát, hogy vigyázhasson a családjára.

– Mi a mai menü? – kérdezte Boyd.

– A lejárt határidős novemberi jelentések.

– Én már rég leadtam – húzta ki magát kevélyen.

– Hát persze, mit is gondoltam – zsörtölődött Lottie. Ha olyan összeszedett lenne, mint Boyd, már réges-rég főfelügyelő lehetne.

– Segítsek? – lépett előre Boyd.

– Nem, kösz.

– De meglenne időre… Hadd segítsek!

– Megoldom, köszönöm szépen! – csattant fel akaratán kívül Lottie. Már éppen mondani akart volna valamit, amikor megcsörrent a telefon.

Miután letette, azonnal felállt, és vette a kabátját.

– Öltözz! – utasította társát.

– Hová megyünk?

– Újabb öngyilkosság történt.

– Akkor miért hívnak minket?

– Ez már a második három héten belül. Talán más van mögötte.

– A te gondolataid mögött van valami. Már megint összeesküvés-elméleteket gyártasz.

– Ööö, hagyjuk. Viszem inkább McKeownt.

– Jól van, jól van! Megyek már.

– Hát jó. De akkor vegyél vissza az okoskodó megjegyzésekből.

Lottie kifurakodott az irodából a férfi mellett, és elkapta a pillantását, amint a kezük összeért egy pillanatra. Mindketten érezték a fizikai érintés varázsát, hiába volt az pillanatnyi és véletlen; megtörtént, és csodálatos érzés volt.

* * *

Kirby bedugta a táskáját az asztal alá, és beletúrt borzas hajába. Az öltözőben a zuhanyrózsa csakis jéghideg vizet volt hajlandó szórni, de még az sem segített semmit az őt gyötrő hasogató fejfájáson. McKeown felé sandított, hogy vajon kollégája hallotta-e a gyomrából szóló morajt, de amaz a fejét lehajtva foglalatoskodott a maga dolgával, és legalábbis úgy tett, mintha nem hallott volna semmit. Remek.

Kirby egyik lábát a táskán nyugtatta, mire a másikba fájdalom nyilallt. Remélte, hogy az előző esti italozás nem lobbantotta be a köszvényét. Rohadt egy fájdalom az.

– Hol a főnök? – kérdezte, és kivárta, míg McKeown lassan felnézett a számítógépe mögül. Jézus, de remekül nézett ki, míg őt magát mintha a macska rángatta volna elő a kukából…

– Elment.

– Azt látom. De hová?

– Valami öngyilkossági ügyhöz, úgy hallottam.

– Te nem egy öngyilkossági üggyel foglalkoztál egypár hete? – hunyorgott Kirby, próbálva felidézni az esetet.

– De, de semmi gyanús.

– Most ki az?

McKeown abbahagyta a gépelést, felállt, és Kirby asztala fölé hajolt:

– Nem tudom, mert nem mondták, és mint láthatod, épp elég szar tornyosul az asztalomon ahhoz, hogy ne is érdekeljen – vicsorgott, majd visszaült.

Kirby nem vette magára, mert jól tudta, hogy kollégája pont olyan másnapos, mint ő.