GOETHE

FAUST

TRAGÉDIA

FORDÍTOTTA

KOZMA ANDOR

Szerkesztő:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2021

ISBN: 978-615-81931-6-0

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

ELSŐ RÉSZ

AJÁNLÁS

Közelgtek ismét ingó látomások,
Kik nékem egykor már derengtetek.
Tán megkisértsem itt marasztalástok?
Érez szivem még erre ihletet?
Reám tolultok! ám jó, rajta hát most,
Míg ködgomolyként itt gyülemletek;
Felrázza keblem, mintha ifju volna,
Bűbájos lélekrajzástok fuvalma.

Ti véletek sok víg nap képe tér meg
És kedves árny is felmerül nem egy;
S kisért, mint hangja rég hallott regének,
Első szerelmi és baráti kegy;
Ujúl a kín s a régi panasz ébred,
Hogy éltünk utja tévelyg s szerte megy,
S a jókat hívja, akik szép időket
Csalódva láttak múlni és kidőltek.

Nem ők hallgatnak jövendő dalomra,
Akiknek zöngtem első énekem;
Az a baráti kör már szerteomla,
Több első visszhang, ah, nem csöng nekem!
Nem ismert néptömeg les bánatomra,
Bár még a tapsát sem szívelhetem -
S akik még egykor örültek dalomnak,
Ha élnek is, szétszórva messze bolygnak.

S egy rég nem érzett vágy ragad meg engem
Ama komoly, halk szellemnép után;
E téveteg dalt alig súgva zengem,
Az aeol-hárfán kél ily hang csupán.
Megrendülök, könny könnyre gyűl szememben,
A zord szív olvad szelíden, puhán;
Mi most enyém, azt szinte messzi látom,
S mi már letünt, az lesz való világom.

ELŐJÁTÉK A SZINHÁZBAN

Igazgató, Költő, A víg szereplő.

Igazgató. Ti ketten, kik már emberül
Helytálltatok sok bú-bajomban,
Hiszitek-e, hogy most e honban
Vállalkozásunk sikerül?
Szeretném a tömegnek megnyerését,
Kivált, mert éltet mást is, míg megél.
Rendben a deszka-szín s a többi készség
S ki-ki magának ünnepet igér.
Szemöldököt felvonva ülnek már itt
Kényelmesen, és mind csodára áhít.
Tudom a nép lelkére mint hatok,
Nagyon zavarba ejt mégis manapság,
Hogy azt, bár nem a legjobbhoz szokott,
Elkapja már a szörnyü olvasottság.
Mit is tegyünk, hogy mind’ mi uj, mi friss,
Tetsző legyen még értelemre is?
Én persze, kedvvel néznék a tömegre,
Mely a bódénkhoz tódul, mint az ár,
S hatalmasan vajúdva ujból egyre,
Szűk üdvkapunknak megnyiltára vár.
Bár süt a nap, négy óra sincs még,
Dulakszik míg a pénztárhoz nem ért,
S mint a pékbolt előtt, ha nagy a kenyér-inség.
Majd a nyakát szegi egy-egy jegyért.
Sokfajta népre nem hat ily csodásan
Csupán a költő, - így hass, kérlek ‘ássan!

Költő. Óh ne beszélj! - a tarka tömeg árja
Ha szembe tűnt, a szellem tűnik el.
Takard előlem zajlását homályba,
Mert elsodorhat örvénylésivel,
Inkább vezess a csöndes égi tájra,
Ahol a költő tiszta üdvre lel,
Hol istenkézzel szíveink áldását
Teremti s óvja szeretet s barátság.

Ah! amit ott a keblünk mélye termel
S ajkunkra félénk tördelt hangul ad,
Most balsikerrel, majd talán sikerrel,
Azt elnyeli a durva pillanat.
Gyakran, csupán ha már sok évig erjedt,
Pattan ki a remek alakulat,
Ami csak álfény, pillanatra hódít,
Jövő időknek írjuk a valódit.

A víg szereplő. Csak a jövőrül mitse hallanék én.
Feltéve, hogyha arról szólanék én,
Ki múlattatná a jelent?
Vigat vár, azt kell kapni ennek.
Ha egy derék fiú csak megjelenhet,
Az máris valamit jelent.
Ki könnyüden, közvetlen ád elő,
Nem keseríti a tömeg szeszélye;
Minél nagyobb kört kedvel ő,
Hogy a megrendülést elérje.
Nos, légy derék s zendítsd a képzelet
Minden karát meg teljes összességül:
Észt, elmét, érzést, szenvedélyeket,
De, jól jegyezd meg, ne bolondság nélkül.

Igazgató. A színen mégis, cselekvény a fő!
Hozzánk mindenki nézni s látni jő.
Ha sok történik a szemek láttára
S a tömeg arra szájatátva néz,
Akkor diadalod kapuja tárva
S te szeretett s népszerü lész.
Csak a tömeg tud a tömegre hatni,
Valami tetszőt sok közt ki-ki lel,
Ki sokat ád, az soknak is fog adni,
S elégedetten megy mindenki el.
Darabodat add mindjárt darabokban,
Ily vagdalék hatása roppant;
Könnyű a tálalás, ha főztöd sem nehéz.
Mit ér ha műved egységes egész?
A nézők azt is szétszedik legottan.

Költő. Te nem érzed, mi’ rossz az ily mesterfogás!
Igaz művésztől mily kevéssé telhet!
A hetyke mű-kontárkodás,
Ugy látom, az már vezérelved.

Igazgató. Ily szemrehányás engem nem gyötör.
Ki, helyesen, hatásra tör,
Keresse a legjobb szerszámot.
Gondold meg azt, hogy puha fát kell vágnod,
Nézd, kiknek írsz!... Ha ezt ide
Az unalom téríti be,
Jóllakva jön más nagy evés-ivásból,
S ami legrosszabb, sok jön izibe
Egyenesen az ujságolvasásból.
Gondatlan’ besiet, mint az álarcosbálra,
Csupa kiváncsi; sok szép hölgy pedig,
Magát s ruhadiszét itt közszemlére tárva,
Díj nélkül közremüködik.
Álmodva jársz költői régiókban?
S te nem örülsz, ha a szinház tele?
Jól nézd meg a szinpártolókat!
Fele hideg, rüpők fele.
Szinház után ez kártyázni szokott,
Rimája kebelén az egy vad éjet áhít,
S szegény bolond te, miért kínozod
Ily célra bájoló múzsáid?
Azt mondom, többet adj s mind többel többre mész,
Sosem tévedsz el, így a célra tartva,
Az embert inkább hozd zavarba,
Kielégítni azt nehéz - -
Mi baj? Gyönyör? vagy a szived fájdalma?

Költő. Keress magadnak más szolgát, eridj!
A költő legfőbb joga lenne így,
Emberi jog, mely veleszületett,
A kedvedért nyeglén eltékozolva.
Minden sziven mi a hatalma?
Mi győz le minden elemet?
Nem az összhang-e, mely kebléből zöngve ki,
Világ-összhangul visszhangzik neki?
Míg a természet a szál végtelenjét
Közömbösen orsóra pörgeti,
Míg annyi lény harmóniátlan zöngék
Bántó zaját erőlteti -
Ki osztja mindig egyenlő tagokra
Eleven báju rythmusok sorát?
Ki rendeli a részt oda közáldozatra,
Hol mind együtt dicső akkordot ád?
A szenvedélyt ki kelti vihar-szóra?
Az alkonypírba eszmét ki vegyít?
S be a tavasz virágival ki szórja
Szerelmese ösvényeit?
Dicskoszorúkhoz az érdem fejére,
Mitsem jelentő zöld galyat ki lel?
Ki az Olymp s az istenségek őre? -
A költő, ihletett erőivel!

A víg szereplő. De szép erőkkel hasznost végezz.
S úgy láss a költőmesterséghez,
Mintha szerelmi szívügy volna az:
Találkozol, melegszel, ott maradsz
És lassan, lassan bonyolódol;
Az üdvöd nő, majd ármánnyal vivódol,
Rajong szived, majd kínban ég szegény -
S még észre sem vevők, már itt a kész regény.
Hadd lássuk ezt szinpadra téve!
Markolj az ember’-életnek teljébe!
Átélte mind, kevés ismerte fel,
S bárhol fogod, mindenkit érdekel.
Sok tarka kép, de fény kevés kell,
Egy csöpp igaz sok tévedéssel -
A legjobb főzet ez, amely
Akárkit frissít és emel.
Akkor begyűl az ifjuság virága,
Játékodat, mint kijelentést lesve
És az lesz minden gyöngéd szívnek vágya,
Hogy maga búját művedben keresse.
Majd ez, majd az lesz izgatott, amint
Reá szavadból az ő szíve int.
Ők még fogékonyak, hol sírnak, hol kacagnak,
Becsűl mind lendülést, álszínt vigan megért.
A meglett ember - semmi sem jó annak,
A még leendő hálás mindenért.

Költő. Nekem is add hát vissza a kort
Mikor leendő voltam én,
S még bennem a szorongó dal forrt
S szünetlen tört elő üdén.
Világomat még köd fedé be,
A bimbó még csodát igért
S rohantam a virágokért
Mindem hímes, dús völgy ölébe.
Semmim se’ volt s nem kölle más:
Igazsághajsza s kedves csalatás.
A fékezetlen vágyat add hát,
A boldog mély fájdalmat add.
Gyűlölség s szerelem hatalmát
Add vissza ifjuságomat!

A víg szereplő. Az ifjukor bizony, barátom, kell neked,
Ha verekedni indulsz hadba;
Ha szerelemtől meglepett
Szép lány köti magát nyakadba;
Ha futóversenyről kivánsz
Diadalkoszorút elvinni;
Ha szilajúl ragad a tánc
S rá kivirradtig akarsz inni.
De a húrt kelteni csupán,
Műértve, bátor bájos hangra
S tetszésre bízott cél után
Bolyongni édesen andalgva,
Öreg urakhoz illik az -
S ez is csak tisztességetekre válik.
Hogy „aggkor gyermekké tesz” nem igaz;
Csak minket is még gyermekűl talál itt.

Igazgató. Elég is lesz már itt a szókból,
Hadd lássak végre tetteket.
Ha már kifogytatok a bókból,
Valami hasznos is mehet.
Mit ér az ihletről beszélned?
A kétség sosem ihletett.
Ha te magad’ költőnek véled,
Kormányozd a költészetet!
Te tudod azt, mily szomjban égünk,
Erős italra van szükségünk,
Főzd meg nekünk azonnal azt!
Amit ma megtehetsz, holnapra ne halaszd!
Meddőül egy napot se hagyva,
A tettre kész amit lehet
Csak bátran üstökön ragadja,
Kezébül aztán ki nem adja,
Folytatja, mert csak így tehet.
Tudod, ma mindent megkisérthet
Kiki a német szinpadon, -
Te is csak használj szabadon
Akármi díszletet vagy gépet.
Legyen kis és nagy mennyezeti fény,
A csillagokkal pazarul bánj.
Van itt víz, tűz és sziklanyulvány,
Madár s akármi többi lény.
Hát lépd ki, s e szűk deszkaszínre mérd
A mindenség egész körét -
És gyorsan bár, de meggondolva,
Szállj mennyből földre és pokolba!

PROLÓG A MENNYBEN

Az Úr. A mennyei seregek. Utóbb Mephistopheles.

(A három arkangyal előlép.)

Raphael. A nap belé zeng régesrégen
A sphaerák dícs-zenéibe
És megszabott körét az égen
Dörögve futja s végzi be.
Erőt ad ő az angyaloknak
S számukra is örök talány -
S a fő müvek dicsőn ragyognak,
Mint a teremtés hajnalán.

Gábriel. S megfoghatatlan gyors iramban
A pompás föld is forg körül.
Most rajta égi virradat van,
Majd rája rémes éj terül.
A tenger bősz árrá dagadva
A szirtre csapkod komoran -
És tenger és szirt elragadva
A sphaerák útjain rohan.

Mihály. És vízről földre s földről vízre
Vad viharok üvöltenek
S hatást, dühük’ egy láncba füzve,
Mélységes mélyet költenek.
Imé, pusztitó égi láng gyult,
De, bár dörögve lecsapott,
Urunk! mi, hirvivőid, áldjuk
Szelíden változó napod.

Mindhárman. Te adsz erőt az angyaloknak,
Te, nékik is örök talány -
S fő műveid dicsőn ragyognak,
Mint a teremtés hajnalán.

Mephistopheles. Óh, te Nagyúr, mert ez egyszer megint
Közelgsz s kikérded, hogy köztünk ki hogy van -
S mert szívesen látsz engem rendszerint,
Én is mutatkozom ma udvarodban.
Én nagy szavakkal, megbocsáss, nem élek,
S gáncs emiatt ér engem itt elég,
De páthoszom kacajra keltne téged,
Ha ettől el nem szoktál volna rég.
Napról, világról már elég a szó itt,
Azt nézem én: ember mint kinlódik.
A föld kis istene más nem lesz soha már,
Mint az első napon épp oly csodabogár.
Egy kissé jobb lehetne élte,
Ha látszatul belé nem adnál égi fényt te;
Azzal, amit mint észt kapott,
Még állatibb lesz, mint az állatok.
Az én szememben ő, Uram, bocsánat,
Csak tücsökfajta hosszulábu állat,
Mely röppen, szökken s valahol
A fű közt mindig egy nótát dalol.
S bár volna mindig csak a fűbe zárva!
De beledugja orrát minden sárba.

Az Úr. Hát nincs nekem mit mondanod mást?
Csak gáncsolódni jősz te folyvást?
Mit sem találsz a földön rendiben?

Mephistopheles.
Nem én Uram! Biz ott csak rossz van bőviben,
Az emberek jaja oly megható örökkön,
Hogy már szegényeket magam se’ gyötröm.

Az Úr. Tudod, ki Faust?

Mephistopheles.                   A doktor?

Az Úr.                                                      Ő hivem!

Mephistopheles. Az ám! de furcsán szolgál ő tenéked.
Bolond, nem élvez földi ital-étket,
Őt messze űzi zajló vágya,
Hogy őrjöng, sejti esze jobb fele;
Az égnek legszebb csillagát kivánja
S a földnek legfőbb kéjeit vele.
De közel s távol mindhiába,
Ki nem elégül feldúlt kebele.

Az Úr. Engem zavartan szolgál még, de én
Majd fényt vetek rá s útját megtalálja.
A kertész tudja, hogy zöld csemetén
A virágzást s a termést később várja.

Mephistopheles. Te még elveszted őt, - fogadsz-e rája?
De persze, engedelmül add,
Csinján vezetnem a magam utjára!

Az Úr. Mig él a földön, azalatt
Teneked nincs megtiltva semmi.
Az ember botlik, míg halad.

Mephistopheles. Halott emberrel tenni-venni,
Köszönöm, az úgy sem szokásom.
Legtöbb kedvem telik a friss piros-pozsgásban.
A hullafélét én nem kedvelem,
Egér macskának jobb elevenen.

Az Úr. Legyen, ahogy tetszik magadnak!
Ős kutfejétől ezt a szellemet
Elvonhatod, s ha megragadtad,
Mehet le útadon veled;
De szégyenülj meg, ha tapasztalod:
A jó embert homályos ösztönérzet
Tudtára kelti, hogy van célja jobb.

Mephistopheles. No jó! de gyorsan ér ez véget.
A fogadást bizony, nem bánom én meg.
S ha célhoz érek, engedd kérlek,
Legyen diadalom egetverő!
Port faljon, és jókedvvel ő,
Másolva híres kígyó nénikémet.

Az Úr. S az útad hozzám akkor is szabad,
A te fajtádat nem gyülölhetem.
Mind ama szellem közt, aki tagad,
A kópé legkevésbé nyűg nekem,
Az ember tettiben hamar lelankad resten,
Szeret pihenni gondtalan, henyén,
Társat neki ezért rendeltem én,
Ki késztve, hatva ördögűl teremtsen.
De ti, valódi égi népek,
Örvendjetek az élő gazdag szépnek!
A Mindig-lesz, mely él s hat végtelen,
E nyájas kört szeretve fűzze össze -
S mindabból, ami tűnő képbe’ leng,
Tartsátok azt meg, ami örök eszme.

(A menny bezárúl, az arkangyalok eloszlanak.)

Mephistopheles. Jó látnom néhanap az öreget,
Vele szakítni, magam’ óvom.
Szép ily nagy úrtól, hogy szóba ered
Az ördöggel is emberséges módon.

A TRAGÉDIA ELSŐ RÉSZE

ÉJ

(Magas ívezetű, szűk góthikus szobában Faust nyugtalanul ül székén íróasztalánál.)

Faust. Nos hát, a filozófiát,
Jogtudományt és medikát
S óh jaj, a theologiát
Mohón buzogva tanultam át -
S szegény bolond én! itt vagyok
És bölcsességem nem nagyobb.
Nevem magister, sőt doktor nekem
S már vagy tíz éve vezetgetem,
Fel és le minden fordulón,
Orránál fogva annyi tanulóm -
S tudom, hogy tudni semmit sem lehet.
Ez majd elégeti a szívemet.
Bár okosabb vagyok, mint a sok hívságos
Doktor, magister, pap, írás-tudákos,
Lelkiisméret s kétség nem zaklat,
Ördög és poklok én rám nem hatnak,
Azért, örömben még sincs semmi részem,
Nem képzelem, hogy tudjak egészen,
Nem képzelem, hogy tanomtól végre
Bárki javulna, bárki megtérne.
Vagyont, pénzt, pompát, hirnevet
Szereznem szintén nem lehet;
Eb sincs, ki ilyet holtig kiállhat!
Igy lettem híve a mágiának;
Szellemerő és szellemajk
Nem tár-e sok titkot ki majd,
Hogy nemtudásom’ többet én
Izzadva szóba ne rejteném;
Hogy felismerném mind a lét
Világfentartó lényegét,
Minden erőt és magvat lássak,
S ne legyek pusztán szókufár csak.

Óh, hold, ma utoljára nézd
A kínt, mely engem itt emészt,
Hol annyi éjfél idején
Még fenvirrasztva ültem én,
Mig könyvek s papirok felett,
Bús hívem, arcod megjelent!
Ah! bár a bércet bolyganám,
Hol kedves fényed hullna rám,
Barlangnál szellemnép között lengnék,
Mezőn sugárba szőve derengnék
S magam’, ha lom tudást ledobtam,
Ujjá fürödném harmatodban!

Jaj! még e börtönt mért lakom?
Átok ez odvas falakon!
Az édes égi fényt ide
Csak festett ablak szűri be.
Szorongnak e könyvhalmok itt,
Miket moly őrlet s por belep
S tarkáznak fel a boltokig
A füstfogott papír jelek.
Köröskörül zsufolt s zilált
Üvegek, tartók, eszközök,
S e csupa ősszemét között
Itt a te világod! Ez is egy világ!...

S még kérdezed, szíved vajon
Miért szorong, mi nyomja azt?
S benn egy nem értett fájdalom
El minden pezsgést mért akaszt?
Az élő természet helyett
Hová Isten küld emberűl,
Füst és penész lőn elemed
S dögváz s halálcsont vesz körűl.
Ki! A szabadban lelsz csak írt!
Egy rejtelmes könyv int feléd,
Mit maga Nostradamus írt -
S kiséretül ez nem elég?
Ha tudsz már csillagútakat
S a természet megihletett,
Lelked kinyil s rájutsz magad,
Mint szólít szellem szellemet.
Hiába száraz észlelet,
Ha szent jegyet kell oldanod:
Ti szellemek itt lengetek
Feleljetek, ha hallotok!

(Felüti a könyvet s megpillantja a Makrokosmos képletét.)

Hah! egy tekintet s mily gyönyör fut át
Érzékimen, s mint égek új örömben!
Az ifju, szent létboldogság javát
Uj tűzül érzem minden-egy eremben
E képletet egy Isten irta itt,
Hogy zajló bensőm csöndesítse,
Szegény szivem kedvvel telítse
S követve titkos utjait,
A természet erőit körűlem földerítse?
Isten vagyok? Fény tünt elém!
Tisztán mutatja ez az ábra:
A termő őshatás lelkemnek, íme, tárva.
Szavát a bölcsnek csak most értem én:
„Nem zárt a szellemek világa,
Eszed a zárt, szived halott!
Fel, hadd fürössze fénysugárba
A földi keblet hajnalod!”

(Megnézi a jegyet.)

Mint lesz a rész itt mind egész,
Ha együtt egybe hatni kész!
Az ég erői szállnak földre, égbe,
Arany vödört átnyujtva, véve,
Szárnyuk üdvillatot lenget,
A mennyből áthatják a földet
S mindent harmóniába zöngnek!
Mily szinjáték, de ah! csak tünemény!
Te nagy természet, hol foglak meg én?
Hol vagytok emlők? kikből élet árad,
Akiken csügg a föld s az ég,
Akikért hervadt szívem ég,
Ti buzgotok, s én hasztalan sovárgjak?

(Kelletlenül fordít a könyvben s megpillantja a föld szellemének képletét.)

Mi’ más hatást tesz énrám itt a jel!
Föld szelleme, te közelebb vagy;
Már érzem, az erőm elég nagy,
Már, mintha újbor gyujtna fel,
Éled merésem a világba menni,
A földi kínt és kéjt magamra venni,
Viharral, vésszel verekedni
S hajótörésben is elszántnak lenni.
Fölöttem beborul -
A hold elrejtezik -
Kihúny a lámpa!
Gőz gomolyog! - Szikrák cikáznak
Fejem körül - leszáll
A boltozatról s megragad
A borzadály!
Érzem, idézett szellem, itt lebegsz.
Mutasd magad!
Hah! szívem szinte megszakad.
Mily uj érzelmek,
Érzékeim amikre kelnek!
Mind csak feléd von érzéseim árja!
Jövel! jövel - s ha éltem lesz is ára!

(Megragadja a könyvet s titokzatosan kimondja a szellem idézését. Piros láng csap fel s megjelen benne a szellem.)

Szellem. Engem ki hív?

Faust.                            Szörnyű e rém!

Szellem. Hatalmasan vonzál te engem,
Nem hagytál sphaerámban pihennem
És most...

Faust.                      Jaj, el nem bírlak én!

Szellem. Lihegsz utánam, esdve, vágyva,
Hogy a hangomat halljad, hogy arcomat lásd,
S méltattam az erős hivást:
Itt vagyok! - S mily gyönge, silány vagy
Te emberóriás! Hol a lélek szava?
S a szív, mely egy világot alkotott maga
S magában ápolt, hogy magát repesve
Velünk egyenlő szelleműl hihesse?
Hol vagy te, Faust? ki hozzám szavaid
Oly nagy erővel harsogtattad itt?
Te az vagy, aki most lehelletemre
Valója mélyén megremegve,
Mint rémült féreg itt csavarg?

Faust. Mit, én egy lángalaktól féljek?
Én vagyok, Faust, egyfajta véled!

Szellem. Az életárja, a tett-vihar
Ringat fel s alá;
Szövök szüntelen.
Élet s halál:
Tenger végtelen;
Váltott szövés ez,
Tűz-éledés ez;
Én így szövöm az örök időkön át
Az istenség díszét, az élő ruhát.

Faust. Ki buzgva bolygsz világodon,
Velem rokon vagy szellem, érzem én!

Szellem. Kit felfogsz, véled az rokon,
Nem én! (Eltűnik.)

Faust (összeroskadva). Nem te?
Ki hát?
Én, Isten képe mása,
És még csak ő sem! (Kopogtatás.)
Óh jaj! famulusom jön, - mily hamar
Lesz semmivé a szép szerencse!
Hogy látományim szétrebbentse
E száraz csúszó megzavar.

(Wagner hálóköntösben és hálósipkában, kezében lámpa. Faust kelletlenül elfordul.)

Wagner. Bocsánat! szavalásod hallám
Szöveged, bizton, görög színdarab?
E művészet vonzó hatással van rám,
Mert ez ma sok tetszést arat.
Sürűn mondják magasztalásul:
Pap is tanulhat a komédiástul.

Faust. Igen, ha a pap is komédiás csak,
Mi tán megeshet egynémely papon.

Wagner. Ah! ki számüzve él csupán a tanulásnak
S a külvilágot csak ünnepnapon
S csak mintegy távcsővel vizsgálja,
Miként is tudjon szóval hatni rája?

Faust. Mit át nem érzesz, azzal célt sem érhetsz,
Ha a szó nem zöng lelkesen,
S ha ős zamattal nem beszélhetsz,
Nem hatsz biz’ a szívekre sem.
Csak ülj te mindig! s kotyvaszd össze,
Amit lelsz mások asztalán
S csak fujd, mig nincs hamudba veszve
Az alig égő satnya láng!
Ragadj el, ha neked elég ez,
Gyerekeket és majmokat,
De sohase szól a szíved más szivéhez,
Ha szód nem szívedből fakadt.

Wagner. Szónokban az előadás a fő
S még nálam, érzem, itt a bökkenő.

Faust. Legyen csak tisztesen nyerész
S ne handabandás hangbolond!
A helyes érzék s tiszta ész
Sosem cifrázza, mit kimond.
S ha komoly mondani valótok,
Mi szükség hajhászni a szókat?
Igen, a csillogó beszéd, amely
Szót kunkorítgat csak az emberfajnak,
Sivár, miként ha ködben szél lehel
És zörgeti a hervadt őszi galyat.

Wagner. Ah! az élet rövid
És hosszu a müvészet!
Ez engem búra s aggódásra késztet,
Mert nagy biráló vágy hevít.
Milyen nehéz, mily sok dologgal jár az,
Kutfőkre lelni mielébb!
S még meg se téve tán az út felét,
Hány szegény ördög elhaláloz.

Faust. A pergament, az hát neked a szent kút,
Amelyből egy korty már örök vigasz?
Ám üdülés neked sosem jut,
Ha nem saját lelkedből ömlik az.

Wagner. Bocsánat! Az az élvek élve,
Áthelyeződni más kor szellemébe,
S vizsgálva mult idők bölcsének tanait,
Megtudni: mért vagyunk mi oly dicsők ma itt.

Faust. Az ám; egetverő dicsők!
Barátom, tőlünk azt a mult időt
Mind hétpecsétes könyvek őrzik.
Mult szellemének sose véld
Amaz uraknak saját szellemét,
Kikben a mult csak tükröződik.
Nyomoruság ez mindhiába!
Ezt látva, rögtön megszaladni jó.
Hiszen ez lomtár és szemetes láda
S legfeljebb fő- és státusakció,
Pragmatikus jófajta maximákkal,
Amilyeket csak bábszinházi báb vall!

Wagner. De a világ! Az ember szíve és
A lelke! - meg köll ismerni, hogy ez mi.

Faust. No persze, a megismerés!
Kis gyermeket ki mer nevén nevezni?
Ki azt megismeré, az a kevés,
Ha dőre volt s nem zárta a szívét el,
Érzésit s nézetét közlé a csőcselékkel,
Amit elért: kereszt s száműzetés,
Kérlek barátom, késő már nagyon,
Ma hagyjuk abba a beszédet.

Wagner. Bár még lehetne fenvirrasztanom
És túdós módon elbeszélni véled,
De holnap husvét első ünnepén
Hadd kérdezek még egyetmást meg én.
Buzgón igyekszem én jól megtanulni tárgyam,
Sokat tudok, de mindent tudni vágyom. (El.)

Faust (egyedül).
Hogy nem veszít reményt az ilyen elme,
Mely a sekélyben mindig benn ragad;
Ás kincs után, hogy majdnem megszakad
S örvend egy-egy földigilisztát lelve.

S itt ily emberhang megcsendülhetett,
Hol dús szellemkör teljét érezém meg?
De ah! köszönnöm kell neked,
Te, föld szegényi közt a legszegényebb.
Te tépted el a kétségbeesés
Nyügét, amely már lelkem elgyötörte.
Ah! a jelenség nagy volt és mesés
S mellette én, ugy érzem, szörnyü törpe.

Én, Isten mása, ki már-már magát
Örök igazság tükreűl hivé el,
Áttündökölve tisztult égi fénnyel
S lerázva a föld agyagát;
Én több vagyok, mint kérub s szabadon
Foly át erőm a természet erébe,
S teremtek isteni gyönyörben élve -
Hivém, de rám mily bünhödés volt mérve!
Egy dörgő szózat lesujtott nagyon.

Magam tehozzád mérnem vakmerőség!
Ide bűvölnöm téged volt erőm még,
De nem volt már erőm itt tartanom.
Ama fenséges pillanatban
Kicsiny s nagy voltam - és ide
Te visszalöktél irgalmatlan,
A földi sors kétségibe.
Ki ad tanácsot? Mit kerüljek?
Bízzak az ős-ösztönben én?
Ah! tetteink csakúgy, mint kínjai a szívnek.
Mind nyűgök éltünk menetén.

A legdicsőbbhöz, mit felfog a lelkünk,
Mindig tapad sok idegen anyag;
S jobbat, ha már e földön jóra leltünk,
Őrült csalásnak mondanak.
Mik életünket adták, a nagyszerű érzelmek
A földi zűrzavarban megdermednek.

Előbb még vakmerő a képzelet
S a végtelenbe terjedez reménye;
De nem kiván már csak egy kis helyet,
Ha kincsre-kincs vesz az idő-örvénybe.
A gond a szív mélyén ver fészket,
Ott rejtett fájdalmakat ébreszt,
Nem nyugszik, nem pihen, vergődik untalan,
Mindegyre uj meg uj álarca van.
Mint asszony tűn eléd, mint gyermek, ház, vagy birtok,
Mint tűz-, víz-, méreg-, tőr halál,
Csapástól félsz, mely nem talál,
S mit el sosem veszítesz, azért kell egyre sírnod.

Hasonló nem vagyok az istenekhez én!
Féreghez inkább, lenn a föld rögén,
Kinek megélést nyujt az útipor
S kit lábunk porba nyom és eltipor.

És nem por-e, mi e magas szobát
Szükíti, mindent elborítva?
Por lepvén ezer ósdi limlomát,
Nem molyfészekbe vagyok-e szorítva?
Mindent mi kell, itt meglelek?
Tán ezer könyvben olvassak egy dolgot:
Hogy mindenütt gyötrődtek emberek
S itt-ott akadt csak köztük egy-egy boldog?
Mit vigyorogsz üres koponya rám?
Hogy agyadat rég, mint ma az enyémet,
Míg könnyü fényre tört, környezte súlyos árny
S igazra vágyva rútul félretévedt?
Ti is gúnyoltok instrumentumok,
Van rajtatok rúd, korong, henger,
De, noha cifrább kulcsot nem tudok,
Ti véletek se nyit bezárt kaput az ember.
Rejtelmeket ki nem takar
Nap fényinél a fátyolos természet;
Mit szellemednek ez fölfedni nem akar,
Emeltyű és csavar olyat hiába késztet.
Vén műszerek, nem vettem hasznotok,
Csak itt hevertek, mint apám szerszáma.
Te vén tekercs, a füst jól megfogott,
Amiglen itt feléd búsan pipált a lámpa.
Bár vertem volna el ezt a csekély vagyont,
Mely, ha még oly csekély, teher s ma engem izzaszt.
Mit rád örökbe az apád hagyott,
Szerezd meg, hogy sajátul bírd azt,
Mit nem használunk, azzal több a gond,
Hasznát minek vegyed, a pillanatra bízzad.

De mért tapad szemem mindig csak ama pontra?
Ott mágnesűl az a kis üveg vonza tán?
Az édes fényt reám minő sugárzat ontja,
Derengve, mint a hold az erdőn éjszakán?

Üdv, ott a polcon, páratlan fióla!
Imé, leveszlek áhitattal róla;
Benned becsűlök észt s művészetet.
Te összessége bűvös altatóknak,
Minden halálos fínoman hatóknak,
Segítsd a mestert, aki készitett!
Rád nézek én - és enyhül a kín lágyan;
Megfoglak én - s lohad vivódó vágyam,
Lelkem dagálya lassanként apad.
Kiszállnom késztetsz messzi tengerekre,
Lábam előtt ragyog az árnak tükre,
Uj partra hív, ha ujra kél a nap.

Tüzes szekér lebeg rám könnyü szárnyon,
Készen vagyok felszállani belé.
Kész, hogy az aethert uj pályán bejárjam
Uj, tiszta tettek sphaerái felé.
Dicsőbb uj éltet isten sem kivánhat!
S előbb még féreg, - ennyit érdemelsz?
Igen, ha hátat fordítsz e világnak
S végsőre szántan útra kelsz!
Merj, hogy ama kapúkat felszakíthasd,
Melyek elől más szívesen kitér.
Itt az idő, hogy tettel bizonyíthasd,
Hogy férfi méltóságod az istenekig ér;
Ama sötét üregtől nem remegni,
Melyben a képzelet kárhozva bujdokol,
Az átjáróhoz törekedni,
Melynek szűk nyílatán kilángol a pokol -
Merd vígan ezt s ha az lenne is vége,
Hogy végkép elmerülsz az örök semmiségbe.

Nos, jer te is, én kristálytiszta kelyhem,
Le vén tartályod onnan hadd emeljem,
Hol évek óta ottfeledtelek!
Apáink lakomáin a te fényed,
Vidíta fel komoly vendéget,
Ha rákocintott ez s amaz veled.
A szónok tiszte volt dús képjeled
Értelmit szőni rímes áldomásba
S aztán a bort kiinni egy hajtásra, -
Eszembe juttatsz ifjui éjeket.
Most át nem adlak más kezére téged,
Képműveidre már nem mondok elmésséget,
Gyors altatóval, ím, megtöltelek.
Benned kavarg már barna áradásban,
Magam kevertem, hasznát lássam,
Utolsó ünnepi nagy áldomásban
A hajnalpirra én reá köszöntelek!

(Ajkához emeli a kelyhet.)

Harangszó és karének

Angyalok kara. Krisztus feltámadt!
Örvendezz halandó,
Mert üdvöd állandó,
Csak a bűn mulandó,
Szünjék a bánat!

Faust. Minő mély búgás, tiszta zengzetek
Ragadják vissza számtól ezt a mérget?
Te, konduló harang, már hirdeted
Virradtát husvét reggelének?
Karok, már kezditek a vígasz-éneket,
Mit a sír éjjelén angyal-kar énekelt
S betelt az ujkötés-igéret?

Asszonyok kara. Jó kenetekkel
Megkenegettük őt;
Hű kezeinkkel
Sírjába tettük őt;
Tiszta leplünkkel
Szépen befedtük őt,
Óh, hova tünt el? -
Nem leljük őt!

Angyalok kara. Krisztus feltámadt!
Ő, aki szeretett,
Próbára tétetett,
Az üdvért szenvedett:
Örökre áldott!

Faust. Hatalmas, égi lágy dana,
A porban engem mért keressz te?
Hol még a szívek enyhék, szállj oda.
Én hallom szózatod, de a hitem már veszve.
A hit legédesb sarja a csoda.
Nem érhetek fel ama régiókig
Honnan a nyájas hírt vevém,
Mégis, megszoktam e hangot, mint gyermek én
S azért a létbe ez még most is visszaszólít.
Amíg az ég szerelmi csókja rám
A szombat-est komoly csendjével szálla,
Figyelve a harang mély, sejtelmes szavára,
Oly bensőséges gyönyör volt imám.
Egy édes vágy rejtelme űzött
Erdőket és mezőket bolygni át,
S érzém, ezer forró könyű közt,
Mint épül nékem egy világ.
E dal hítt víg, szabad játékra ifju népet
A boldog tavasz-ünnepen;
Emlékén gyermeki érzésem ujra ébred
S tilt végső zord lépést nekem.
Óh, zengj tovább szép égi dal köröttem,
Csordúl a könny, megint a földé lettem!

Tanítványok kara. Ki sírba tétetett
Sírból kikéle,
Dicsőn emelkedett
A magas égbe.
Övé a szent gyönyör,
Teremtő gerjedés,
Miénk, amely gyötör,
A földi szenvedés; -
Az is, mit testtel
Te tűrtél mi Urunk;
Ah! boldog Mester,
Érted sirunk!

Angyalok kara. Krisztus feltámadt!
Romlásból létre kelt.
A földi szálat
Tépjétek el!
Hol szerető hivők
Tettel dícsérik őt,
Vendégül kérik őt,
Világgá viszik őt,
Üdvül igérik őt, -
A mester megjelen
Minden helyen!

A VÁROSKAPU ELŐTT

(Mindenféle sétálók rajzanak kifelé.)

Néhány mesterlegény. Ti merre tartotok?

Mások. Megnézzük a vadászlakot.

Előbbiek. Mi inkább a malom felé megyünk ki.

Egy mesterlegény. Én a vizi majort ajánlanám.

Egy másik. De arra szép út nem visz ám.

Mások. S te mit akarsz?

Egy harmadik. Hogy mind együtt legyünk mi.

Negyedik.
Gyertek Várhelyre fel, ott vannak mondhatom,
A legszebb lányok, jó sör van csapon,
S parázs kötözködés adódhat.

Ötödik. Tulontúl víg legényke te,
A bőröd ismét viszket-e?
Utálok ily helyet s eféle jókat.

Cselédleány. Nem, nem! Én máris visszafordulok.

Más. Ő bizton ott fog ám a jegenyéknél állni.

Előbbi. De nekem ez sem nagy dolog;
Ő most is véled fog sétálni
S csak véled táncol e legény, -
A te szerencséd nem enyém!

Másik. Csakhogy ma megigérte ő,
Hogy az a göndör szintén véle jő.

Diák. Tyhű, milyen pompás fejérnépek!
Pajtás, gyerünk és kisérjük el őket,
Mint a nehéz sör s a maró dohány,
Az én izlésem a kifent cselédleány.

Polgárleány. No nézd csak, milyen szép legények!
Hogy arcuk nem pirul nekik;
A legjobb társaság körébe illenének
S e szolgálókat kergetik!

Másik diák (az előbbiekhez).
De ne siess! két jobb fajta megy itt,
Öltözve csinos úri módon.
Az én szomszédnőm az egyik,
E lányhoz én igen vonzódom.
Szép csendes a léptük nekik,
Menjünk velük mi, tán megengedik.

Az első. Nem, pajtás! Én sosem fínomkodom.
Siess! Már vadkacsáink messze járnak.
A kéz, mely seprüt forgat szombaton,
Leghizelgőbben simogat vasárnap.

Polgár. Uj polgármesterünk nekem sehogyse tetszik,
Ő napról-napra vakmerőebb lesz itt.
S vajjon a város dolga jó?
Vagy nincs-e nagy hanyatlás nálunk?
Mind egyre többet kell szolgálnunk
S naponként több lesz az adó.

Koldus (énekel). Jó uraim s szép asszonyságok,
Ti piros arcú díszesek,
Nézzétek e nyomoruságot,
Lássátok és segítsetek!
Itt ne hiába kornyikáljak.
Ki mit tehet, ma jót tegyen.
Ez ünnepnapja a világnak
Nekem aratónap legyen!

Más polgár.
Nincs jobb falat nekem vasár- s ünnepnapokra,
Mint a csaták és háborúk hire,
Ha török földön, messzire,
Sok nép kel borzasztó birokra.
Ablakból nézzük, iddogálva mi,
A tarka sok hajót, a vízen lemenőket
S szép este otthon áldani
A békét s a békés időket.

Harmadik polgár. Igen, szomszéd ur, én is igy vagyok;
Mi más kinjára mitse adjunk,
S a világ bármint kavarog,
Csak honn a régiben maradjunk.

Vénasszony (a polgárleányokhoz).
Beh cicomás a bájos ifju vér!
Szemet ki is ne vetne rátok?
De kár e gőg! ez mitsem ér!
Én szerzeném meg, amire ti vágytok.

Polgárleány. Agáta el! - jó hírem féltem én.
Nem illő nyiltan ily banyával járnom,
Ámbár nekem Szent-András éjjelén
Megjósolá jövendő párom.

Másik. Nekem kristályban mutatott
Egy katonát, ki több vitéz közt állott.
Most ez után én folyton kutatok,
S hiába, rája nem találok.

Katonák. Tornyos erős vár,
Bérc meredekjén;
Hetyke dacos lány, -
Ha bevehetném,
Jaj de szeretném!
Bátor a munka,
Fényes a bér!

Trombita harsan.
Hallga szavára!
Hív diadalra
Hív a halálra.
Ez ám a hajrá!
Ez ám az élet!
Várak, leányok
Gazdát cserélnek.
Bátor a munka,
Fényes a bér! -
S elmegy a hadfi,
Vissza se tér.

Faust és Wagner

Faust. Nincs jég a folyón s a patak már tiszta,
Kikelet van, éleszt s bájol e fény.
A völgyben zöldel a remény.
Vonul a gyönge öreg tél vissza
S már a zord hegyben ül rejtekén.
Még onnan bágyadón küldi ránk
Ólmos esőit s csíkja a dérnek
Sávozza olykor a réti virányt.
Ámde a nap nem tűr ma fehéret,
Mindenütt zsendül, pezsdül az élet,
Mindent megszínez, ami csak éled;
S hol virág nem nyílt ki ma még,
Virít helyette a cifra nép.
Nézz e magasról vissza már most
S látod ott lenn s nézd a várost.
A kapú sötétiből
A tarka tömeg nyüzsögve dől.
Napra vágynak mind ma, no lásd,
Igy ünneplik itt a szent feltámadást,
Mert feltámadtak ők maguk ma:
Alacsony házak dohos szobáit,
A műhelyt, hol döngött a munka,
Fedelek, ormok nyomasztó árnyit,
A szorúlt, szűk utca-sikátort,
A templom tisztes éjjelét
Elhagyva, a fényt meglelék.
Nézz csak, nézz ama fürge tömegre
Kerten s réten el mint oszol ott!
A viz tükre arra s erre
Hordja a sok vídám csolnakot.
Amott oly nagy a terhe egynek,
Hogy már-már majdnem elmerül.
S hány kelme-szín virít a hegynek
Messzeségében az út körül.
A falu hangját hallom végre,
A nép itt, mintha mennyben élne!
Itt nagy s kicsi elégedett,
Itt én is ember lehetek!

Wagner. Tevéled, doktor ur, sétálnom
Nekem becsűlet s nyereség,
De egyedül ide sosem tenném a lábam,
Mert engem borzaszt minden nyerseség.
Zene, kurjantás, tekepálya - -
Mindezt szívemből gyűlölöm;
Tombolnak, mint akit a rossz megszálla,
S nekik ez: ének, s nekik ez: öröm.

Parasztok a hárs alatt

(Tánc és ének.)

Juhászlegény áll táncra ki,
Szép ünneplője van neki
S kalapja koszorúzva,
A hárs alatt sok ifju pár
A táncot vígan ropja már.
Ihaj! Tyuhaj!
Ihajla! Haja-haj!
A hegedűs meg húzza.

Hopp, a juhász nagyot szökött
És könyökével meglökött
Egy lányt, csak úgy véletlen.
De friss a lány s rámordul ám:
Mit lökdösődöl oly bután!
Ihaj! Tyuhaj!
Ihajla! Haja-haj!
Ne légy ily neveletlen!

De gyorsan körbe forg a tánc,
Repül már minden szoknya-ránc
És jobbra-balra járják.
Van hevülés, van pirulás,
Lihegve összeborulás.
Ihaj! Tyuhaj!
Ihajla! Haja-haj!
S ki-ki szoritja párját.

Ne bizalmaskodjál velem!
Már jegyesét sok szemtelen
Becsapta ilyen szesszel!
De a legény hizelg tovább
S hallják a hárstól mind odább:
Ihaj! Tyuhaj!
Ihajla! Haja-haj!
Zaj, zeneszó már messze.

Öreg paraszt. Doktor uramtól szép nagyon.
Hogy minket el ma sem felejt
És nagy tudósul megjelen
A néptolongás közt e helytt.
A legszebb kancsót nyujtom át
S jó friss italt töltvén belé,
Szívből kiáltom: ne csupán
A szomját oltsa ez a lé,
Hanem a hány hűs cseppet ád,
Éltesse annyi éven át!

Faust. E friss itallal én viszont,
Köszönve, értetek iszom.

(A nép köréje gyűl.)

Öreg paraszt. Valóban jó, hogy önnek itt
E víg napon örvendhetünk,
Ki rossz napokban egykoron
Jóakarónkká lett nekünk,
Még itt sok ember él, kihez
Mint orvos, az ön atyja járt,
Mikor megtörte ő a lázt
S megállitotta a ragályt.
Minden kórságost akkor ön,
Mint ifju még, fölkeresett.
Temérdek halt meg közülök,
De baja önnek nem esett.
Az Ég a megpróbáltatásban
Segíti azt, ki segít máson.

Mind. Kipróbált ember, - éljen ő,
Hogy még soká segéljen ő!

Faust. Áldassék fenn az égben Ő!
Mert a segítség tőle jő.

(Tovább megy Wagnerrel.)

Wagner. Mit érezhetsz, óh nagy ember, te itt,
Hol így rajong körül a közimádat!
Óh, milyen boldog vagy te, aki láttad
A képesség előnyeit.
Az apa megmutat fiának,
Kérdez, tolong körödbe mind,
Táncot, zenét a nép leint.
Indulsz - s leröppen a föveg.
Sort áll neked sok tisztelőd,
Kis híja s térdre hullna a tömeg,
Akárcsak a szentség előtt.

Faust. Fel még a kőig ott, nehány lépés elég,
Soká bolyongtunk, most már pihenő kell.
Egyedül gondban sokszor itt ülék,
Magam kínozva imádsággal s bőjttel.
Reményem dús, hitem szilárd -
S köny, sóhaj s kézgyötrések árán
Hívtam a mennyei királyt,
A kórság végét tőle várván.
Akár a gúny, e köztetszés ma bánt;
Óh, tudhatod, csak a szivembe láss ma:
Apám s a fia egyaránt
Érdemtelen magasztalásra!
Apám homályos tisztes úr vala,
Ki a természetet s szent köreit szemlélve,
Tőle telő derék eszmékben éle,
Miket hóbortba burkola.
Ki ha adeptus társaságot
A fekete konyhába vitt,
Sok végtelen recept nyomán ott
Keverte kotyvasztmányait.
Merész kérőül tört a piros arszlán
Langy fürdetőben a liljomra rá;
Mindkettőt a szabad tüz lángja aztán
Sok nász-szobán átalkorbácsolá.
S ha a királyi szűz jelent meg
A vegy-üvegben színesen,
Megvolt a gyógyszer, - a paciensek sírba mentek.
Ki élt meg, nem kérdé ‘ki sem.
Amellett, mit pokoli szörppel itten
Ártánk e hegy-völgyben mi ketten,
Maga a dögvész semmiség.
A mérget én itt ezereknek mértem,
Elhulltak ők és én megértem
A léha gyilkosok dicsét.

Wagner. Csak nem fogsz elbúsulni rajta?
Hát nem elég derék, aki
A tant, mit oktattak neki,
Lelk’ismerettel pontosan folytatja?
Ha te atyád’ mint ifjú tiszteled,
Fogadd örömmel, mit ő közle véled.
S ha férfiként tudásod növeled,
Fiad utóbb még magasb célhoz érhet.

Faust. Boldog ki oly reménybe ring,
Hogy még e nagy tévtengert is megússza.
Mit nem tudunk: épp az kellene mind -
S amit tudunk: nincs semmi haszna.
De meg ne rontsa a bús gondolat,
Mit szép áldásul ád az óra.
Nézd, mint ragyog a bíbor alkonyat
A zöld lomb fedte házikókra!
Sülyed a nap, leélte a napot,
Száll másfelé s ott éled most a tájék.
Szárnyakra én, óh, mért nem kaphatok,
Hogy mindig csak utána szállnék!
Örökkön az alkony fényiben
Látnám alant a néma földet;
A bérc mind fényben ég és minden völgy pihen.
Ezüst patak arany folyamba törtet.
Isteni röptöm, már vad hegy se’ gát,
Sem szakadék s alattam terjeng már a
Meleg-öböldús messze tenger árja,
S bámúl a szem amerre lát.
Az alkonyatistennő, bár végre tűnik,
Utána szívem vágya mély,
Szomjazni égi fényét sose szűnik, -
Előttem a nap, utánam az éj,
Fölöttem égibolt, alattam zúg a tenger.
Szép álom ez, míg a nap távozik.
Ah! könnyedén a lelki szárnyhoz itt
Nem kaphat testi szárnyat is az ember.
És mégis, bennünk ősi eszme
Mindig előbbre törni s égbe fel,
Amíg felettünk, a kék térbe veszve,
Dalos pacsirta énekel;
Ha bérc felett sas tárja szárnyát
S a fenyvesekbe néz belé,
S ha, síkra s tóra vetve árnyát,
Húz a daru hazafelé.

Wagner. Én is megértem sok tücskös órámat,
Ily késztető vágy bennem mégse támadt.
Erdő-mezőből untig sok jut ám;
A madár szárnya nem irigység tárgya.
Szebb lelki kéj, ha kincseit kitárja
Könyv könyv után, lap lap után.
Hány téli éj, mind uj szépet jelent,
Minden tagunkban pezsg a meleg élet.
S óh! ha kezedbe jut egy méltó pergament,
A földi létet menyországnak véled.

Faust. Magadba’ te csak egy ösztönt találsz;
Óh jobb is többre nem találni!
De ah! én bennem két lélek tanyáz
S el akar egyik a másiktól válni;
Az egyik nyers szerelmesűl vigyáz,
Hogy e világhoz kösse minden szerve;
A másik minden földi port leráz.
Magasztos őshonába törve.
Ó, hogyha vagytok szellemek,
Kiknek uralma ég- s föld-közre terjed.
Az arany ködből ide lengjetek
S vigyetek el, hogy szebb uj létre leljek!
Bár volna a bűvös palást enyém,
Mely messze országokba röptet,
Én még a királynak szövöttet,
A díszpalástot sem irigyleném.

Wagner. Az ismert rémhadat le ne idézd,
Mely szerte árad az egész légkörbe
És minden oldalról ezernyi vészt
Kész lezudítni az emberre!
Észak felől kemény szellemfogak
S nyílhegyü nyelvek ránk hamar tüződnek;
Kelet felől aszályos légvonat
Kész veszedelme a tüdőnek;
S ha sivatagból küld a dél reád
Tüzet, hevet, mely láza dúlt agyadnak,
Csupán nyugat lesz, amely enyhet ád
Az ázott rétnek, ligetnek s magadnak.
Figyelnek ők, mert kárörvendezők;
Szófogadók, mert csalni vígan tudnak:
Adják, hogy ők az égből érkezők
S angyali halk hangon hazudnak.
De már gyerünk! Már szürke lett a föld
Hüvös a lég, esik a köd!
Az otthon este jó nekünk. -
Mi az, mi bámuló szemedbe tünt?
Mi érdekest látsz még ez alkonyatban?

Faust. A tarlón, látod-e, sötét eb futkos ottan?

Wagner. Rég vettem észre, de mit bánom ez ebet?

Faust. Figyeld meg jól! Mi fajta is lehet?

Wagner. Egy pudli, mely gazdáját szimatolva,
Csapázgat ebszokás szerint.

Faust. S nem látod-e, hogy tág csigavonalba’
Mind közelebb és körülünk kering?
S ha nem csalódom, kígyószerü lángok
Huzódnak e kutya után.

Wagner. Fekete pudlit, én mást mitse’ látok,
Amit még látni vélsz, az káprázat csupán.

Faust. Ugy rémlik, mintha bűvös hurkot vonna
Lábunkra, s ez baljós kötést jelent.

Wagner. Úgy látom, mintha nagy nyűgös félelme volna,
Mert gazdája helyett lel ím, két idegent.

Faust. A kör szükűl, közelget ő!

Wagner. No lásd! Csak eb és nem kísértet ő.
Morog, szüköl, a farkával legyez
És lehasal, - bizony eb ez!

Faust. No, jer ide! Együtt megyünk.

Wagner. Kutya-bolondos új ebünk!
Csak veszteg állj - s szolgál neked,
Szólj rá - s magasra felszökkentheted,
Dobj bármit el - s meghozza egybe’,
Botod után a vízbe megy be.

Faust. Nem szellem, - igazad volt csakugyan,
Amit tud, arra idomítva van.

Wagner. A kutya, ha jó az erkölcse,
Vonzó hatásu bármi bölcsre.
Ez érdemért terjeszd ki rá kegyed
S sziveljed a jeles diák-ebet.

TUDÓS-SZOBA

Faust (belép a pudlival).
Mélységes éj mezőn, pagonyban,
Előle hazatértem én.
Szivemben, ím, szent borzalom van
S jobb lelkem éled rejtekén.
Már szunnyadoznak a vad vágyak,
Amint a lázas test pihen.
Az emberszeretet feltámad
S Isten szerelme idebenn.

Maradhass pudli! Ne lóss-fuss itt robotban.
A küszöbhöz mért von szimatod?
Jobb, feküdj a kályhasutba ottan;
A legjobb párnát megkapod.
Mint ahogy künn még a bérci csapáson,
Kedvessé ugrálva tetted magad,
Itt benn az én sziveslátásom’
Mint csöndes, jó vendég fogadd.

Óh, mikor a mi szűk szobánkban
Világot nyájas lámpa hint,
Keblünkben is fénylő világ van
S szivünk magára lel megint.
Szava az észnek visszatérve,
Megint remény virúl nekünk,
S ah! ujra az élet vizére,
A létforrásra epedünk.

Ne morogj, pudli! A szent hangok árja,
Mely most a lelkem’ környékzi folyvást,
Meg nem tűri az állati morgást.
Embernek rendszerint mindaz gúny tárgya,
Amit meg nem ért;
Rámordúl a jóságra, bájra,
Ami nehéz, azt fel se’ foghatja;
Tán az eb szintén ezt ugatja?

Hanem ah! hiába mind’ erőlködésem,
Nem fakad szivemből megnyugvás ma mégsem.
Ám ez mért is szárad oly hamar ki onnan,
S mért kell ujra lerogynunk szomjan?
Ez a magam tapasztalása.
De elménk pótol olyat, mi nincs meg.
S becsűlve emberfeletti kincset,
Eped kinyilatkoztatásra,
Amelyhez legméltóbb utat
Az Uj Testámentom mutat.
Elő is kell ezt végre vennem
Szent ősi eredetiben
S át kell, ihletve és hiven,
Az én édes anyanyelvemre tennem.

(Felüt egy kötetet és nekifog.)

„Kezdetben volt az íge!” - írva van -
S már itt a kétség! Jó ez csakugyan?
Ige, e szónak nincs elég nagy súlya,
Le kell biz’ ezt fordítnom újra,
Ha szellemem dicsőbb munkára kész.
Mond az irás: „kezdetben volt az ész!”
Első sor ez, - jól megfontoljad,
Hogy éppen ezt el ne siesse tollad!
Való, hogy mindent ész teremt elő?
Jobb így lesz: „kezdetben volt az erő!”
De még irom s már int valami bennem,
Hogy helyesebb e szórul is letennem.
Ihlet segíts!... Most megvan, segített,
S bátran irom: „kezdetben volt a tett!”

Szobámból, pudli, vagy kiköltözz,
Vagy pedig ne üvöltözz
S ne ugass nálam!
Az ily zajos pajtást nem állom
Hogyha illetlen lész mellettem
Egy szobában itten
Nem férünk meg ketten.
S bár szánom a vendégjogot,
Ajtót nyitok, takarodj legott!
De szemem mit nem lát még!
Ez is természeti játék?
Való-e? Vagy árny? Mily feltünő,
Hogy pudlim széle-hossza nő,
Formáiból kikél,
Ez az eb furcsább a többinél!
Házamban ez miféle rém!
Már vízilóul tűn elém.
Parázs a szeme, szörny fogsora mi nagy!
Óh, már tudom ki vagy!
Ily kísértő fél-ördögöt
Salamon bűvös kulcsa köt.

Szellemek (a folyosón). Odabenn fogva van eggyünk!
Künn maradjunk, bé ne menjünk!
Mintha róka tőrben űl,
Vén hiuz ördög nyög belül.
De jól vigyázz!
Arra lengj, erre mostan,
Fel s le gyorsan,
Mignem békót ő leráz.
Mentse, ki tudja,
Cserbe ne hagyja!
Mert ő sokszor vála
Mindnyájunk javára.

Faust. Hogy én ez állathoz férjek,
Igéje köll a négynek:
Salamander hadd gyúljon,
Undéne uszkáljon,
Sylphe elszálljon,
Manó buzduljon!
Ki kapcsot nem lel
A négy elemmel
S nem erő-
S mód-ismerő:
Kontár a szellem-
Furfangok ellen.
Lángokba vessz be
Salamander!
Zúgva omolj te össze
Undéne!
Gyúlj szép meteor-fényre
Sylphe!
Te, itthon ügyelve,
Incubus! Incubus!
Lépj elő, ha segítni tudsz.
A négy mondatja
Ezt meg nem hatja.
Nyugodtan fekszik s rám vicsorít.
Mint akit baj még nem szorít.
Nos, mondok néked
Zordabb igéket.
Lakásod hol van,
Úgy-e a pokolban?
Nézz hát e jelre!
Melytől leverve
Rémül a rossz had.
Már feldagad s a szőre borzad
Ebből, te aljas,
Tudod kit olvass?
A szűztől szültet,
Nem nevezettet,
Mennyei üdvbe merültet,
Rútul átdöföttet?
Arra a kályha iránt,
Nől, akar egy elefánt;
Betölti az egész teret,
Már ködül oszlik a légbe.
A tetőig fel ne eredj!
Jöszte, feküdj a mester elébe!
Lásd, nem hiu szó csak, ha fenyegetlek,
Lobogó szent lángon el is égetlek!
Hát be ne várd
A hármas tűzü sugárt!
Hát be ne várd,
Míg bűvöm teljre növekszik!

Mephistopheles (mialatt a köd leszáll, kilép a kályha mögül, kóbor diáknak öltözve).
Miért e hűhó?
Nos uram, mi tetszik?

Faust. Hát ez rejlett a pudliban!
Egy utazó diák? A kázus megkacagtat.

Mephistopheles. Vedd salutatióm tudós uram!
Az ízzasztómat jól megadtad.

Faust. Mi a neved?

Mephistopheles.                 E kérdés kicsinyes
Attól, ki még az ígeszót sem állja,
Ki sose külsőségre les,
Csupán a lényeg számít nála.

Faust. Ti nálatok, urak, a lényeg
Jobbára megfelel a névnek.
Már tudjuk, hallván a nevet,
Légyisten, Nagyhazug, Megrontó ki lehet.
De te ki vagy?

Mephistopheles. Amaz erőnek része, mely
Mindig rosszat akar és mindig jót müvel.

Faust. Ki vagy? hogy’ értsem a talányodat?

Mephistopheles. A szellem, mely mindig tagad
S joggal, mert minden, ami létre kel,
Megsemmisülést érdemel.
Jobb volna hát, ha mi sem lenne.
Így, mit az ember bűnül venne,
A rontás, szóval a rossz nekem
Valódi életelemem.

Faust. Résznek mondod magad s egészül állsz elém?

Mephistopheles. Szerény igazság az enyém.
Míg a bolond kis ember hinni kész,
Hogy ő egy-egy világ-egész -
Én részből rész vagyok, amaz éj részeként,
Mely minden volt, amíg meg nem szülé a fényt;
A büszke fényt, mely anyja jogait
S rangját felében bitorolja itt.
De többet el nem ér, mert törje bár magát,
A testeken mégsem hat át;
Test hinti testre s azt szépítgeti,
De már egy test is akadálya;
Remélem így, hogy nemsokára
A testtel együtt vége lesz neki.

Faust. Most méltó jogköröd tudom már!
Mint nagyban rombolásra kontár,
Te kis rontásba fogsz bele.

Mephistopheles. És persze, sokra nem megyek vele.
A semmiből ami kivált,
Mint valami: e rest világ -
Én ezzel bárhogy is vivódom,
Nem férek hozzá semmi módon.
Víz, tűz, szél, rengés - mind nem árt,
Helyén a tenger és a föld szilárd.
S az átkos állat- és emberfajzatra is
Mind nem hat, amit elkövettem,
Belőle mennyit eltemettem!
És még mindig kereng a vér s megujra friss.
S ez mindig így megy s engem szinte bőszít!
A lég, víz és föld minden vészit
Túléli ezer csiramag
Aszályban, nedvben, hőben, fagyban.
Kezemből csak a lángot ki ne adjam!
Vagy egy patentom sem marad.

Faust. Így az erő felé, mely alkot
S örök mozgásban jót müvel,
Ökölbe vont sátáni markod
Csak rázod hasztalan dühvel.
Valami mást eszelj ki tervül
Kháosz csodálatos fia!

Mephistopheles. Tünődjünk legközelebb errül,
De hagyjuk mára annyiba’!
Eltávoznom szabad-e kérlek?

Faust. Nem látom át, mit kérded ezt.
Ha téged már megismerélek,
S ha tetszik, máskor is jöhetsz.
Im, itt az ablak, ajtó, kémény -
Mind jó neked, hogy betalálj.

Mephistopheles. Mi tagadás! most már kisétálnék én,
Csakhogy van ám ott egy kis akadály,
A küszöbön boszorkaláb-rajz -

Faust. Ugyan ne mondd, pokolfi te,
A pentagramma - néked fáj az?
S ha gátol, úgy be mint jövél ide?
Ily szellem is csapdába léphet?

Mephistopheles.
Nézd jól meg! Nem helyes rajzú a képlet.