BARBARA DEMICK

EDD MEG A BUDDHÁT

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Barbara Demick

Eat the Buddha – Life and Death in a Tibetan Town

Random House, 2020

Fordította Bartók Imre

Copyright © Barbara Demick, 2020

Hungarian translation © 2021 Bartók Imre

Magyar kiadás © 2021 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Fotók © Los Angeles Times, 2008–2015

Borítóterv © Mátai és Végh Kreatív Műhely

ISBN 978-963-479-602-2

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Rusznák György

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

www. szenzar.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Lobszang Csokta Trocik
(1981–2015)
emlékére

Imamalmok a Kirti kolostorban, 2015

TARTALOM

Bevezetés

I. 1958–1976

1. Az utolsó hercegnő

2. Edd meg a Buddhát!

BEVEZETÉS

Ngaba belvárosa, 2014

Tibetet évszázadokon keresztül remete királyságként ismerték. A kincseit a világtól a Himalája természetes határai és a magukra az elődjük reinkarnációjaként tekintő dalai lámák által vezetett, elzárkózó, teokratikus kormányzatok rejtették el. A Tibetről szóló 19. és 20. századi szakirodalom tele van olyan külföldiekkel, akik szerzeteseknek vagy remetéknek álcázva igyekeznek bejutni az országba.

Mostanra jelentősen megváltozott a helyzet – manapság ugyanis nem a tibetiek zárják be az ajtót a külföldiek előtt, hanem a Kínai Kommunista Párt felelősei. Kína 1950-ban szerzett befolyást Tibet felett, és nem mutatkozott túlságosan vendégszerető kapuőrnek. Lhásza városában találunk ugyan egy modern repülőteret Burger Kinggel és pénzkiadó-automatákkal, de az egykori szent város ma lényegében turistacsapda, amely szinte kizárólag a kínai látogatók előtt van nyitva. A többi külföldinek speciális beutazási engedélyre van szüksége ahhoz, hogy egyáltalán betehesse a lábát a területre, amelyet Kína Tibeti Autonóm Régiónak nevezett el. Ezt a beutazási engedélyt az egyetemi kutatók, diplomaták és újságírók, vagyis mindazok, akik esetleg kellemetlen kérdéseket tennének fel, elég ritkán kapják meg. A Tibeti-fennsík keleti része, amely magába foglalja Csinghaj, Kanszu és Jünnan tartományokat, elméletileg bárki számára nyitva áll, aki rendelkezik kínai vízummal, de a valóságban a külföldieket gyakran visszafordítják az ellenőrzőpontoknál, vagy egyszerűen kitessékelik őket a szállodákból.

2007-ben, egy évvel a nyári olimpiai játékok előtt a Los Angeles Times tudósítójaként Pekingbe költöztem. Részben ahhoz kapcsolódóan, hogy elnyerte az olimpia megrendezésének jogát, a kínai kormányzat egy sor hangzatos ígéretet fogalmazott meg az emberi jogokkal helyzetének javításával kapcsolatban, és kilátásba helyezte, hogy megnyitja az országot az újságírók előtt. A valóság, amiről a helyszínen is meggyőződhettem, ezzel szemben az volt, hogy az ország jelentős részei továbbra is zárva voltak a riporterek elől. És az elzárt területek között is különösen nehéz volt megközelíteni Ngaba térségét.

Ngaba különös és rejtélyes hely. Amennyiben egyáltalán megjelenik az angol nyelvű térképeken, Ngabát általában a kínai nevén említik – Aba, amit éppúgy kell kiejteni, mint a svéd popbandát. A nem tibetiek többnyire nehezen birkóznak meg a helyes kiejtéssel, a helyes megoldás mindenesetre nagyjából „Navva” vagy „Nahva”, attól függően, hogy melyik tibeti dialektikusban mozgunk.

Ngaba már az 1930-as évektől kezdve sok fejtörést okozott a kommunista pártnak. A városban nagyjából évtizedenként kormányellenes tüntetésekre kerül sor, amelyeket állandóan pusztítás és halál kísér. A tibetiek követik ugyan a 14. dalai láma, Tendzin Gyaco tanításait – aki az erőszakmentesség hirdetésével elnyerte a Nobel-békedíjat –, így kevéssé meglepő, hogy a halálesetek túlnyomó része a tibeti oldalon jegyezhető fel. A 2008-as tiltakozások során a kínai katonák tüzet nyitottak, és több tucat ngabai tüntetővel végeztek. 2009-ben egy buddhista szerzetes a főutcán leöntötte magát benzinnel, és mielőtt meggyújtotta volna a ruháját, a dalai láma visszatérésére szólított fel (a dalai láma ekkor már évtizedek óta indiai száműzetésben élt). A szerzetes példáját később sokan követték, és több hasonló önégetésre is sor került. 2019 novemberéig összesen 156 tibeti gyújtotta így fel magát, akiknek nagyjából a harmada Ngabából és a környékéről származott. Ezek az incidensek komoly bosszúságot jelentenek Peking számára, hiszen a napnál is világosabbá teszik a külvilág előtt, hogy a kínai propaganda állításával szemben a tibetiek korántsem elégedettek az idegen fennhatósággal.

Az önégetések kezdetét követően a kínai hatóságok kétszeres erővel igyekeztek távol tartani az újságírókat Ngabától. Új ellenőrzőpontokat állítottak fel a város szélén, tankcsapdákat, falakat és szögesdrótokat emeltek, a térségbe érkező autók utasait pedig félkatonai osztagok ellenőrzik, nehogy akár egyetlen külföldi is észrevétlenül bejuthasson a területre. Változó sikerrel ugyan, de néhány merész újságíró megpróbált elrejtőzni a kocsik hátsó ülésén, ahonnan periszkópként kidughatta a fényképezőgépét az ablakon.

Az újságírók különc szerzetek. Ha azt mondják nekik, hogy nem tehetik be a lábukat valahova, akkor minden esély megvan rá, hogy juszt is megpróbálkoznak vele. Az előző könyvem tárgya Észak-Korea volt, és be kell vallanom, ez az ország is éppen azért foglalkoztatott annyira, mert ilyen szélsőséges mértékben el van zárva a nyugatiak elől. Miután elhatároztam, hogy a következőkben egy tibeti városról fogok tudósítani, hamar rátaláltam Ngabára. Meg szerettem volna érteni, hogy pontosan mit akar minden áron elrejteni a kínai kormány a világtól. Hogyan lehetséges, hogy egy város lakosai ilyen nagy arányban készen álljanak rá, hogy az elképzelhető legszörnyűségesebben pusztítsák el a saját testüket – és mindezt azért, hogy így éljenek a politikai véleménynyilvánítás jogával?

Tibet nagyrészt ugyanolyan okokból piszkálta a képzeletemet, amiért a nyugati világ nagy részét is. Habár nem vagyok buddhista, és soha nem kerestem vigaszt a távol-keleti vallásokban (ha már itt tartunk, a nyugatiakban sem), mindig is elismeréssel adóztam az ország iránt, ahol a spiritualitás roppant gazdag, és egyedi kultúrát, filozófiát és irodalmat teremtett meg egy máskülönben egyre inkább uniformizálódó világban. Mivel kínai történelmet tanultam, tisztában voltam a kínai megszállás körülményeivel és hátterével, ahogyan azt is tudtam, hogy mikor és miként menekült el az országból a dalai láma, ugyanakkor kevés fogalmam volt arról, hogy maguk a tibetiek miként élnek – nekem is csupán sztereotipikus elképzeléseim voltak a beesett arcú, barlangokban élő szentekről és az imafüzéreiket mosolyogva babráló szerzetesekről. De vajon miként fest ehhez képest a valóság? Mit jelent a 21. században tibetiként élni a modern Kína peremén?

A technológiai fejlődés jelentős mértékben megfosztotta a világot a rejtélyeitől. A Google Earth segítségével alig néhány kattintásra vagyunk attól, hogy a világ legtávolabbi zugaiba is bepillantsunk – ez a vívmány ugyanakkor önmagában aligha szolgálhat magyarázattal arra, amit a képernyőkön látunk. Rájöttem, hogy személyesen kell ellátogatnom Ngabába.

Ezen a ponton érdemes tenni egy kis földrajzi kitérőt. A kínai kormány csupán a Tibeti-fennsík felét minősítette át Tibeti Autonóm Területnek – ennek történelmi okai vannak, amire a könyv további részeiben még ki fogok térni. Mindenesetre a tibetiek többsége Szecsuan, Csinghaj, Kanszu és Jünnan tartományban él, amelyek, noha a „hivatalos Tibeten” kívül fekszenek, valójában ugyanolyan mértékben tibetinek tekintendők, mint az ország többi része. Ráadásul az elmúlt évtizedekben éppenséggel a fennsík keleti részei váltak Tibet meghatározó részeivé, és ezek a területek adják a legnagyobb arányban a világnak a jelentős tibeti zenészeket, filmrendezőket, írókat, aktivistákat és lámákat, beleértve a jelenlegi dalai lámát is.

Ngaba Szecsuan tartományban található, nagyjából a Tibeti-fennsík és Kína találkozásánál, vagyis egyfajta ütközőzónában fekszik. Ahhoz, hogy megközelíthessük a települést, általában át kell utaznunk Szecsuan tartomány fővárosán, Csengtun, Kína egyik új megavárosán (megavárosoknak hívják a tízmillió főnél nagyobb lakossággal rendelkező városokat; Csengtu lakossága a húszmilliót is meghaladja).

Miután magunk mögött hagytuk a csiricsáré Gucci- és Louis Vuitton-butikokat és az égbeszökő lakótornyokat, rátérünk a várost körbevevő gyűrűre, majd északra fordulunk a hegyek felé. Légvonalban Ngaba alig 350 kilométerre fekszik innen, de a Csionglaj-hegységen, illetve a Kína szeretett pandáinak természetes élőhelyeként szolgáló mérsékelt esőerdőn keresztül vezető út egy egész napig is eltart. Ngabát keskeny, a hegyekből lecsorduló patakoktól síkos utakon lehet megközelíteni. Miután elérjük a fennsíkot, a fák elmaradoznak, és a láthatár kinyílik. A váltás olyan hirtelen, mintha az ember egy varázserejű ruhásszekrénybe lépne, amelyen keresztül egy másik dimenzióba juthat át.

Bármerre fordulunk, a tekintetünk végtelen kiterjedésű, zöldellő növénytakaróba ütközik, amely a hegyek körvonalait követve emelkedik és süllyed. A Tibetről szóló szokványos útikönyvekben az ég mindig kék, de a többnyire tavasszal megejtett látogatásaim alkalmával inkább azt tapasztaltam, hogy a sűrű fellegek nagy vattapamacsokként csüngenek a magasból, és fenségesen burkolják be a hegycsúcsokat. Az út mentén sorakozó falvak többnyire nem tűnnek többnek, mint pár tucat egymás közelében emelt vályogháznak. Bozontos jakok és bárányok bámulnak unottan maguk elé, mit sem törődve a mellettük elhaladó autókkal. Az út fontosabb pontjain áldozatokat helyeztek el az istenségeknek, akik a tibetiek hite szerint minden hágóban és domboldalban jelen vannak. A hegyek gerincén napszítta és elhalványult imazászlókat zörget a szél.

Ngaba nagyjából 3300 méteres tengerszint feletti magasságban található, noha ez elsőre valószínűleg nem jut eszébe az embernek, mivel a település egy majdnem teljesen sík területen nyúlik el. A város alig több mint a civilizáció egy keskeny sávja a füves pusztában. A térképeken 302-es útként jelzett főút egyenesen keresztülvezet a településen, amelyet így az egyik végétől a másikig alig negyedóra alatt át lehet szelni. Az első közlekedési jelzőlámpát 2013-ban állították fel. Az efféle falusias tájakon még ma sem ritka látvány, hogy a helyiek lóháton közlekednek, noha a többség már inkább robogóval vagy háromkerekű gyaloghintóval jár. A legtöbb idősebb lakos és néhány fiatal is hagyományos, csubának nevezett, a derekánál összekötött köntöst visel, de sokan inkább a szokásos és praktikus viselet közti kompromisszumot választják, és cowboy kalapban és birkabőrből vagy tollból készített pufidzsekiben róják az utcákat. A nők sokszor húznak hosszú szoknyát.

Ngaba két végén, mintha csak könyvtámaszok volnának, két buddhista kolostort találunk, amelyeknek arannyal fedett tetejéről ragyogva tükröződik vissza a napfény. Az épületek meghatározó árnyalatai a cinóbervörös és a tojássárga – ezek a színek másutt nem is jellemzők, és erősen kiemelik a kolostorokat az egyhangú tájból. A Szé kolostor a keleti oldalon, az első ellenőrzőpont közelében található. A város nyugati oldalán a nagyobb Kirti kolostort találjuk, amelyet egy ideje az önégetések egyik fontos helyszíneként is ismernek.

A vallási épületeket leszámítva a város arculatát többnyire alacsonyabb, csempével burkolt homlokzatok határozzák meg, amelyek mintha csak kifordított fürdőszobák volnának. A földszinten többnyire üzlethelyiségeket találunk. Ha nyitva hagyják a kapuikat, megpillanthatjuk az odabent zűrzavaros elrendezésben tárolt autóalkatrészeket, vödröket, felmosórongyokat, műanyag székeket, olcsó cipőket vagy mezőgazdasági eszközöket.

A kínai befolyás hatására a város meglehetősen egyhangúan fejlődött tovább. A hirdetések kínai bankokat és kínai mobilszolgáltatókat reklámoznak. Ngaba városa megyeszékhely (a város népessége 15 000, míg Ngaba megye egészében mintegy 73 000-en élnek), amelyhez a megszokott közigazgatási épületek, egy kórház, egy nagyobb középiskola, rendőrőrs és közbiztonsági hivatal is tartozik, amelyen mind jól láthatóan ott lobognak a nagy vörös zászlók. Azt is mondhatnánk, hogy a város olyan, akár bármelyik megyeszékhely Kína nyugati felében, leszámítva, hogy errefelé a szokásosnál több rendőrautót és katonai járművet látni. A település egyetlen áruháza előtt gyakran felbukkan egy csapatszállító jármű. A városba érkező és azt elhagyó autók rendszámát kamerák rögzítik. A főutcán gyakran végiggördül egy zöld ponyvával fedett katonai teherautó, amely ilyenkor a Kirti kolostor mellett lévő támaszpontra hajt. Becslések szerint Ngabában mintegy 50 000 fős biztonsági személyzet állomásozik, ami arányaiban mintegy az ötszöröse annak, ami egy ekkora település esetében megszokott.

Ngaba elég távol eső hely ahhoz, hogy egyelőre nem árasztották el a kínai üzletláncok és gyorséttermek, de az elmúlt években már kinyitott néhány főtt gombócokat kínáló kínai kifőzde. Pár évvel ezelőtt, amikor felmerült, hogy a város túlságosan átvette a kínai hagyományokat, a helyi hatóságok elrendelték, hogy a főutca mentén sorakozó házak falait hagyományos tibeti motívumokkal fessék le. A lótuszvirágokat és kagylóhéjakat, aranyhalakat és napernyőket ábrázoló falfestmények azonban inkább kényszeredett derűt, mintsem autentikus tibeti hangulatot árasztanak. Mindezt a buddhista szimbólumokkal tarkított, vörös acélrácsok teszik teljessé. A kínai boltosoknak meghagyták, hogy tibeti írással is írják ki a cégéreiket, de a helyiektől megtudtam, hogy ezek a feliratok majdnem minden esetben hibásak. Az itt-ott látható, meglehetősen sajátos angolsággal megfogalmazott hirdetések fényében ezen nem is lepődtem meg túlságosan: „Ngaba jóindulat és garázs”, illetve „Zseniális dekoráció”.

A Kínában eltöltött hét esztendő alatt megtanultam, hogyan közlekedjek észrevétlenül és biztonságosan a Tibeti-fennsíkon. Nem akartam olyan abszurd álcákkal élni, mint a 19. századi felfedezők, de azért beszereztem egy pöttyös keménykalapot és egy egészségügyi maszkot, amit Kínában a légszennyezettség miatt egyébként is sokan használnak. Többnyire hosszú kabátot és egyszerű, fűzős cipőt viseltem. Az a körülmény, hogy gyakran esett az eső, megkönnyítette a dolgomat, hiszen még egy esernyővel is eltakarhattam magam.

Összesen három alkalommal jártam Ngabában, de a városon kívül még másutt is készítettem interjúkat a helybeliekkel, részben olyan helyeken, amelyeken nem voltak ilyen szigorúak a biztonsági óvintézkedések. A Tibetből Indiába és Nepálba emigrált közösségek számos tagja származik Ngabából, és a többségük nagylelkűen áldozott rám az idejéből, hogy megossza velem az emlékeit. Az egyik utam során még Katmanduban is beleütköztem egy ngabai közösségbe.

A kommunista párt megjelenésééig Ngabát évszázadokon át a saját királyai és királynői irányították, akiknek a leszármazottai felbecsülhetetlen értékű történeti tudással bírnak a környékről és a dinasztiáról. Egy kínai tudós önzetlenül megosztotta velem a Ngabával kapcsolatos kínai kormányzati dokumentumok és feljegyzések fordítását. Az említetteken kívül még számos rokonnal, baráttal és szomszéddal is beszélgettem, hogy minél hitelesebb képet adhassak az itteniek életéről, mivel számítok rá, hogy a kínaiak túlzónak fogják találni a ngabaiak hétköznapi nehézségeit tárgyaló leírásokat, amelyek ezeken az oldalakon következnek.

A könyvben megjelenő minden személy, esemény, párbeszéd és dátum valóságos, illetve megfelel a valóságnak. A következő lapokon nem szerepelnek kitalált figurák, ugyanakkor néhány nevet megváltoztattam, hogy megóvjam a hatóság retorziójától azokat, akik nem tettek mást, mint hogy őszintén megosztották velem mindazt, amit átéltek.

I.

1958–1976

1.

AZ UTOLSÓ HERCEGNŐ

A ngabai királyi család.
Gonpo középen látható, mögötte az apjával, a királlyal (1957)

1958

Gonpo még azelőtt megérezte a füstöt, hogy látta volna, mi történik. Habár csak hétesztendős volt, és nem sokat tudott a közügyekről, már hetek óta sejtette, hogy valami nem stimmel. Éppen hazafelé tartott az anyjával, a nővérével, a nagynénjével és az udvartartásukkal. A bácsikája temetési szertartására kellett elutazniuk. Még nyár volt, amikor a bácsikája falujába indultak, de negyvenkilenc napot voltak távol, ugyanis a buddhisták számára hagyományosan ennyit tesz ki a halál és az újjászületés közötti gyászidőszak. A negyvenkilenc nap leteltével beköszöntött a kora ősz, és az esti hideg már a hóról suttogott, amely hamarosan lehull a hegyek csúcsai felől. Gonpo vastag birkabőr kabátot viselt, de a szél úgy vágott be a lova alá, hogy megborzongott tőle. Mindenki lóháton utazott. Gonpo, akárcsak a tibetiek többsége, már zsenge korában elsajátította a lovaglás tudományát. Azt az utat követték, amelyet nemrég fejeztek be a kínai katonai mérnökök – igaz, a burkolat befejezése még váratott magára. Az út nyugatra, egyenesen a lemenő nap irányába tartott. Egy folyónál északra kanyarodtak az otthonuk felé, és amikor maguk mögött hagytak egy kis csalitost, Gonpo végre megpillantotta, hogy honnan jön a füst. A lóhátról jól látta a fél tucat tábortüzet, és a körülöttük felállított sátrakat. Ahogy megközelítették a tábort, azt is látta, hogy ezek nem azok a fekete, jakbundából készült sátrak voltak, amelyeket a tibetiek használnak, hanem a Népi Felszabadítási Hadsereg kisebb, fehér sátrai.

1958-at írunk, és kilenc évvel járunk azután, hogy Mao Ce-tung kikiáltotta a Kínai Népköztársaságot, úgyhogy önmagában véve még nem volt szokatlan, hogy a Vörös Hadsereg csapatai tábort vernek valahol vidéken. Csakhogy mégsem egyszerűen vidéken, hanem magántulajdonban lévő földön tartózkodtak, és így már korántsem volt könnyű magyarázatot találni a jelenlétükre. A kétnapos hazaút végén Gonpo már alig bírta nyitva tartani a szemét a fáradságtól, most azonban a kíváncsiság és a belsejében felébredő félelem hatására rögtön kiélesedtek az érzékei. Az elsők között szállt le a lováról, anélkül, hogy megvárta volna a szolgái segítségét. A kapuhoz futott, és nem értette, miért nem jött ki senki eléjük, hogy üdvözölje a hazatérőket. Dörömbölni kezdett a fából ácsolt bejáraton, amely vagy kétszer olyan magas volt, mint egy felnőtt ember, és a tetejét egy súlyos keresztgerenda fogta össze. De bárhogy is erősködött, senki sem válaszolt, úgyhogy Gonpo teli tüdőből felkiáltott.

– Hová tűnt mindenki?

Ekkor az anyja is csatlakozott hozzá, és egy darabig együtt kiabáltak.

Végül Gonpo dadusa bukkant fel, és kinyitotta előttük a kaput. A melegszívű üdvözlés helyett azonban a dadus egyszerűen átlépett a gyermek fölött, mintha ott sem lenne, és olyan közel hajolt az anyjához, hogy csak ő hallja a suttogását. Gonpo nem értette az elhangzottakat, de az anyja reakciójából nyomban világossá vált a számára, hogy semmi jóra nem számíthat. Mostanában sokszor látta sírni az édesanyját – a bácsikája, aki most hunyt el, a legkedvesebb testvére volt –, és először arra gondolt, hogy talán ezúttal is csak miatta csordultak ki a könnyei. Legalábbis szerette volna ezt hinni, noha az ennek ellentmondó bizonyítékok mind ott álltak előtte: a füst, a katonai sátrak és a sápadtra vált szolgálólány.

A belsejében egy hang baljós figyelmeztetésben részesítette – a világ, ahogyan eddig ismerte, mindörökre véget ért a számára.

Gonpót hercegnőként nevelték. Apja, Palgon Tinlej Rapten,[1] akinek a neve nagyjából „Tiszteletreméltó Megvilágosodott Rendíthetetlenségként” fordítható, a tizennegyedik volt a Mej Királyság uralkodóinak sorában. A királyság fővárosa hosszú idő óta a mai Szecsuan tartományban lévő Ngaba volt. Gonpo születésekor, vagyis 1950-ben Ngaba egy nehezen besorolható mezővárosnak számított, ahol a kereskedők sót és teát, a pásztorok pedig vajat, bőrt és pamutot árusítottak. Az egész régió lényegében a különböző törzsfőnökök, királyok, hercegek, kánok és hadurak igazgatta hűbérbirtokok laza szövedéke volt. A kínaiak a helyi vezetőkre tusziként hivatkoztak, ami nagyjából földesurat jelent, a tibetiek viszont a gyalpo, vagyis a király szót használták rájuk. A 20. század elejéről származó angol nyelvű krónikák szintén fejedelmi státust tulajdonítanak az uralkodónak, és nem kétséges, hogy Gonpo maga is királyi sarjként tekintett magára, és ennek megfelelően képzelte el a saját társadalmi helyzetét is.

Gyermekként Gonpót csubának nevezett, derékmagasságban megkötött, földig érő köntösbe öltöztették. Majdnem minden tibeti hasonló öltözéket viselt, és általában ezeknek a minősége tükrözte a társadalmi státusukat. Gonpo ruháinak szegélyét vidraprémből varrták, és a nyakában még egy gyöngysort viselt, amelynek gyöngyei akkorák voltak, mint a szőlőszemek – volt köztük korall, borostyán, és mind közül a legértékesebb, egy dzi, a tibeti csíkos achát, amelynek az ártó szellemek ellen kellett védelmet nyújtania. Az ékszereit leszámítva Gonpo nem volt túlságosan lányos hercegnő. Inkább aranyosnak, semmint csinosnak lehetett volna nevezni – a foghíjas szája és a tömpe orra olyan megjelenést kölcsönzött neki, mintha egy komisz kisfiú volna. Számos ngabai fiatal lányhoz hasonlóan Gonpo is rövidre nyírva hordta a frizuráját; a tibetieknél ez jelezte, ha valaki még nem érte el a házassághoz szükséges kort. Az anyja és a királyi család többi felnőtt asszonya a hosszú copfot részesítette előnyben, amelyet olyan gondosan fogtak össze, hogy a szolgáknak olykor két egész napot is el kellett mellette tölteni, amíg végeztek a frizurájukkal.

A család egy tekintélyt parancsoló kúriában lakott, amely, noha lényegében palotaként működött, a szögletes megjelenésének köszönhetően inkább hasonlított egyfajta erődítményre – nem véletlenül, ugyanis a Ngaba keleti végében, a külváros peremén emelt épület létrehozásakor a tartósság volt az elsődleges szempont. A házat a tibeti hagyományoknak megfelelően döngölt földből építették, amely a száraz évszakban, amikor a fennsíkon még füvet sem igen lehetett látni, a napszítta színével egészen beleolvadt a tájba. A masszív, a talapzatánál akár három méter vastagságú falak befelé haladva elvékonyodtak, hogy földrengések esetén több stabilitást nyújtsanak az épületnek. A szűkre vágott ablakok trapéz alakúak voltak, és falécezettel látták el őket. A falak semmilyen külön díszítést nem kaptak, leszámítva a ház két oldalából előtörő, nyugatra és keletre néző erkélyeket. Ezek az erkélyek elegánsnak tűntek ugyan, de a fedett belsejükben valójában egy-egy mosdót alakítottak ki. A vécékből a végtermék egy lyukon át egyszerűen a földre hullt, ahol aztán hamuval keverték el, és trágyaként használták fel a földeken.

Habár az épülethez nem járt sok modern tartozék, a méretei annál inkább tekintélyt parancsolóak voltak. A nagyjából 10 000 négyzetméteres alapterülethez nem kevesebb, mint 850 helyiség, köztük pincék, istállók és raktárak, illetve, ahogy egyre feljebb haladunk, elegánsabb termek is tartoztak. Külön hálószoba járt a gyerekeknek és az anyjuknak, a király alkalmazottainak és a privát irodáknak. A legfelső szinteken kialakított helyiségek faburkolatot kaptak, ami elfeledtette a szemkápráztatónak kevéssé nevezhető külső homlokzatot.

A legfelső emelet a spirituális gyakorlatoknak megfelelő szellemben lett berendezve. A szobákat a számos freskó és thangka, a tipikus, többnyire erőteljes árnyalatokkal dolgozó tibeti festmény töltötte meg élettel. Mivel a buddhizmus alakjai időről időre újraszületnek, ezért aztán számtalan megtestesülésük van, amelyek között találunk férfi és női, illetve ismerős és játékos alakokat is. Ott van mindjárt Buddha az elmúlt és a leendő formájában, de ott van a számtalan bódhiszattva is, vagyis azok a megvilágosodott teremtmények, akik a nirvánába való belépés helyett inkább az evilági újraszületést választják, hogy segítséget nyújtsanak a tévelygőknek. A legpompásabb műalkotás egy Avalókitésvarát – vagy Csenreziget –, a könyörületesség bódhiszattváját ábrázoló szobor volt, aki egyúttal a tibetiek védőszentje is. A szobrot a király még a tizennegyedik dalai lámától kapta ajándékba, és azóta is a kápolna központi elemét alkotta.

Maga a király lelkes könyvmolynak számított, és az évek során tekintélyes könyvtárat gyűjtött össze. Olyan írások is voltak a birtokában, amelyeket arannyal és ezüsttel nyomtattak ki. A könyvtárszoba alatt található tágas fogadóterem akár ezer szerzetes befogadására is alkalmas volt. A buddhista ünnepnapok alkalmával a palota termei visszhangoztak a kántálástól, a cintányéroktól, kürtöktől, kagylóhéjaktól, és persze a tibetiek sűrűn ismételt, lefordíthatatlan mantrájától, az „om mani padme hum”-tól, amelyet védőszentjük, a könyörületesség bódhiszattvájának megidézésének céljából ismételgettek.

A palota mindennapjait a buddhista szertartások határozták meg. A király a szentélyben kezdte a napot, amely előtt többször is földre borult. A meghajlást követően felállt, majd a feje fölött imára kulcsolta a kezét, hogy aztán kiegyenesedjen, és ugyanazzal a mozdulattal ismét földre vesse magát, ahol aztán újrakezdődhetett a mozdulatsor. A gyakorlat nemcsak a szellem felfrissítésére szolgál, de tornának is hasznos.

Lehetetlen lett volna megmondani, hogy pontosan mi tartozik a szigorú értelemben vett vallás körébe, és mi az, ami csupán kulturális sajátosság vagy megszokás kérdése. Amikor Gonpót rajtakapták, hogy füllentett, többször is rituálisan meg kellett kerülnie a közeli kolostort, és jó néhány imakereket is meg kellett pörgetnie – ezek nagy, fémből, fából vagy bőrből készült hengerek, amelyekre különféle imádságokat írnak fel. Minden forgatás megfeleltethető annak, mintha az ember fennhangon kimondta volna a rajta szereplő imádságot. A gyerekek számára azonban ezeknek a kerekeknek a forgatása elég nehéznek bizonyult, úgyhogy Gonpónak az erőlködés közepette lehetősége nyílt rá, hogy eltöprengjen a vétkein.

A gyerekek – Gonpo és a nővére, aki hat évvel volt idősebb nála – az anyjukkal éltek a ház egy elkülönített részében. Miután felébredtek, az anyjuk elvitte a lányokat az apjuk lakrészéhez, hogy jó reggelt kívánjanak neki. Ezt a látogatást este is megismételték, amikor jó éjszakát kívántak. A család a legtöbb étkezését együtt költötte el, és az apjuk szigorúan betartatta velük az előírásokat. Az étkezések előtt imát mondtak, és a gyerekeknek meg kellett várniuk, amíg a felnőttek nekilátnak az ételnek. Az apjuk nagy figyelmet fordított rá, hogy az utolsó rizsszemig mindent eltüntessenek a tányérjukról, és folyamatosan emlékeztette rá a lányait, hogy a földművesek milyen küszködések árán teremtik elő számukra az ételt. Ahhoz is ragaszkodott, hogy a beosztottjai mindig ugyanolyan adagot kapjanak, mint ő maga, bár sokszor előfordult, hogy csak később fogyaszthatták el a vacsorájukat, amikor az már kihűlt. A királyt mértéktartó természettel áldotta meg a sors, és nem akarta, hogy a lányai el legyenek kényeztetve. Habár a ház tele volt szolgálókkal, mindig magának vetette meg az ágyát.

A király több kérdésben is megelőzte a korát, többek közt meg volt győződve róla, hogy a lányoknak is ugyanolyan színvonalú oktatás jár, mint a fiúknak. Neki magának nem volt fia, és arra készült, hogy idővel az egyik lányából lesz a következő uralkodó. Gonpónak volt egy nevelője, aki minden reggel meglátogatta, hogy megtanítsa a tibeti ábécére. A hagyományos módszerhez folyamodott, vagyis egy táblára hamut szórt, majd tollat adott a lány kezébe, hogy azzal rajzolja le a betűket. A tibeti nyelv nem tartozik a könnyebbek közé, és különösen az írást nehéz elsajátítani, amit a tibetiek eredetileg észak-indiai közvetítéssel tettek magukévá, és amelynek egyik fontos jellemzője, hogy a mássalhangzókat egymás fölé körmölik fel. Gonpo gyakran beleszédült, amikor az órákon át tartó gyakorlás végén üveges szemmel próbálta meg kiolvasni a betűket.

Gonpo élénk természetű gyermek volt, aki nehezen viselte a palotai élettel járó kötöttségeket. Kiskorában a dadusa egy kis csengettyűt tett a derekára, hogy az jelezze a többieknek, ha esetleg el akarná hagyni a házat. Hosszú időnek kellett eltelnie, amíg Gonpo értékelni tudta gyerekkorának ezt a tünékeny, védett időszakát. Nem voltak vele egykorú játszótársai, és a sápadt és szorgalmasan tanuló nővére nem sok hajlandóságot mutatott rá, hogy részt vegyen a húga csínytevéseiben. A legboldogabb pillanatai azok voltak, amikor szerzetesek érkeztek a palotába, ilyenkor ugyanis gyakran voltak köztük vele egykorú fiúk is. Volt egy kedvence, akit történetesen egy láma, egy tulku reinkarnációjaként azonosítottak. A felnőttek nagy tisztelettel bántak ezzel a fiúval, Gonpo viszont pimaszul húzogatta az ingujját, és állandóan azt követelte tőle, hogy focizzon vele a fogadóteremben. Gonpo gyakran kiosont a palotából, hogy egy kicsit együtt lehessen a szomszéd házakban nevelkedő gyerekekkel, és amint elhagyta az épületet, tudta, hogy már nem kell úgy viselkednie, mint egy hercegnőnek. Az egyik szomszédban lakó gyerek később felidézte, hogy Gonpo mindenáron segíteni akart neki a házimunkában. Minden jel szerint kényelmetlenül érezte magát amiatt, hogy tehetősebb a többieknél, amit azzal próbált ellensúlyozni, hogy rendszeresen elajándékozta a ruhadarabjait. Egyszer éppen akkor csatlakozott a gyerekekhez, amikor azok be akartak szökni a palota kertjébe, hogy meglovasítsanak némi babot. Gonpónak eszébe sem jutott, hogy az elcsent babszemek valójában a saját tulajdonát képezik.

Ahogy idősebb lett, az apja egyre inkább aggódott amiatt, hogy a viselkedése kevéssé méltó egy hercegnőhöz. Igyekezett megakadályozni, hogy a lánya a szomszéd gyerekekkel – vagyis az alattvalói gyermekivel – töltse az idejét. Ettől kezdve Gonpónak be kellett érnie azzal, hogy csupán az ablakon keresztül kukucskálhatott ki, és onnan kellett sóvárogva néznie a környező dombokat, és a rajtuk túl, északon kezdődő behavazott hegyláncokat. Errefelé amíg csak a szem ellátott, minden az apjáé volt.

A Mej Királyság határai egészen Dzsorgéig (kínaiul Cujge), vagyis északkeleti irányban nagyjából 150 kilométerig húzódtak. Hogy pontosan mekkora terület felett gyakorolt ellenőrzést a király, az nem volt világos, ugyanis ebben a társadalomban a hatalomról nem a föld, hanem az emberek döntöttek. A konkrét határoknál nagyobb jelentőséggel bírtak a hűbéri viszonyok, és kevés kötelék volt erősebb, mint ami a családtagokat fűzte egymáshoz. A tibeti feljegyzések szerint a Mej király tizenkét törzset, illetve az ezekhez tartozó 1900 háztartást irányított. A kínai dokumentumok alapján ez közvetlenül 50 000 embert jelentett. A vagyont elsősorban a családok birtokában lévő jószágok számával mérték, és ezt a számot a krónikák pontosan fel is jegyezték: a királyságnak 450 lova és 800 marhája volt – utóbbiak között találunk jakokat is, amelyeket olykor a tehenekkel kereszteztek.

A palota körül széles legelők terültek el, de a jószágok többségét egy nagyjából 20 kilométerre északi irányban fekvő, Meruma nevezetű faluban tartották, amelyet kifejezetten a királyi állatállomány gondozásának céljából hoztak létre. Ezenkívül a királynak még egy nyári palotája is volt Merumában, és egy másik, kisebb palota is a rendelkezésre állt néhány kilométerre nyugatra, a Kirti kolostor területén, amelyet még az elődei építtettek. Ezt a létesítményt elsősorban a zarándoklatok és a buddhista ünnepek idején használták.

Gonpo abban a meggyőződésben nevelkedett, hogy senki sem vonja kétségbe az apja hatalmát, és sosem kell tartania a földjei elveszítésétől. Az apja határozott róla, hogy mikor tarthatnak nyitva a piacok, hogy milyen árukkal lehet kereskedni, és ő adott engedélyt arra is, hogy éppen milyen állatokra lehet vadászni. Elkötelezett buddhistaként betiltotta a madarak, halak, mormoták és egyéb, kisebb állatok vadászatát; mivel a buddhisták minden állatot egy reinkarnálódott léleknek tekintettek, ezért célszerűbbnek gondolják, hogy – ha feltétlenül szükséges – olyan nagyobb testű élőlényekkel, például jakokkal vagy bárányokkal végezzenek, amelyek cserébe több embert is ellátnak élelemmel. A király azonkívül szigorúan tiltotta az ópium forgalmazását.

A reggeli végeztével a királyhoz számtalan látogató igyekezett bebocsájtást nyerni, hogy elpanaszolják neki a gondjaikat, vagy az ítéletét kérjék a vitás ügyeikben. Ha valaki összetűzésbe került a szomszédjával a földje miatt, vagy esetleg boltot akart nyitni, akkor a király elé kellett járulnia, hogy kikérje a véleményét. Olyan sokan mentek el hozzá a bajaikkal, hogy a palota előtti legelőn gyakorlatilag mindennap sorban álltak azok, akik audienciára vártak – ráadásul nem csupán tibetiek érkeztek, hogy kikérjék a bölcs uralkodó tanácsait. A régióban a tibetieken kívül még tucatnyi etnikai csoport él, többek közt mongolok, akik a 13. században érkeztek a fennsíkra, és csiangok, akik megjelenésükben hasonlítanak ugyan a tibetiekre, de saját nyelvvel és kultúrával rendelkeznek. A kínai muszlimok, az úgynevezett huj közösség tagjai etnikai értelemben kínainak számítanak ugyan, de könnyen felismerhetők a leheletszerű szakállukról, illetve a férfiak kis méretű, kerek, fehér sapkáiról és a nők fejkendőiről.

Idővel egyre több han kínai jelent meg a palotában. A hanok alkotják a kínaiak többségét, és a nagy részük, akikkel Gonpo személyesen is találkozott, a kínai kormányzattal is kapcsolatban állt. Mindenesetre ők is úgy viselkedtek, mint akik a feljebbvalójukként tekintenek az apjára, úgyhogy Gonpóban nem ébresztett gyanakvást a jelenlétük. Érdeklődve figyelte, ahogy a kínai mérnökök és építőmunkások lefektetik az új, a folyóval párhuzamosan haladó út alapjait – ez lesz az út, amelyen később a gyászszertartásról is hazatérnek. Gonpo egyik legkorábbi emléke ahhoz a szertartáshoz fűződik, amelyet a Ngabát és Csengtut összekötő, a palota közelében futó új út felavatásakor tartottak. Gonpo és a többiek felvették a legelőkelőbb, gyöngyökkel díszített ruhájukat, és virágcsokrokkal köszöntötték a kínai hivatalnokokat, akik a jeles esemény alkalmából átvágták a szalagot. Ez volt az első alkalom, hogy a fiatal lányok motoros járművekkel találkoztak. Az anyjuk utána nevetve emlegette, hogy a lányok meg akarták etetni a teherautókat szalmával, miután lovaknak hitték azokat.

Azon az estén 1958-ban, amikor a királyi család hazatért a temetésről, Gonpónak fogalma sem volt róla, vajon miért táboroznak kínaiak az otthona előtt. Bement a palotába, majd felszaladt az emeletre. A szolgák éppolyan komornak tűntek, mint a dadus. Néma csendben pakolták tele a dobozokat. Voltak, akiknek könnyek csillogtak a szemében. Gonpónak most már le sem tagadhatták volna, hogy valami baj van, mégpedig nagy baj. Az apját sehol sem találta. Valaki azt mondta, hogy találkozóra kellett sietnie, de nem volt meggyőzve róla, hogy valóban így történt. Egyik helyiségből szaladt a következőbe, hátha talál valakit, aki segíteni tudna neki, és végre elmagyarázza, hogy mi folyik itt, de senkinek sem tudott válaszokkal szolgálni. Inasok jártak-keltek a palotában ruhákkal és ágyneműkkel a karjukban. A látvány még jobban aggasztotta Gonpót. Ahogy a kisgyerekek meglehetősen nagy zajt tudnak csapni, úgy az ő talpa is jó hangosan kopogott a fapadlón – egészen addig, amíg megjelent a dadusa, és felnyalábolta.

A dadus az értésére adta, hogy csendben kell maradnia. Hát tényleg nem érti, hogy komolyra fordult a helyzetük? Nem, ő tényleg nem értette. Egyáltalán semmit sem értett. Mivel mindenki a pakolással volt elfoglalva, Gonpo arra jutott, hogy neki is csomagolnia kell. Bement az szobájába, és nekilátott, hogy összegyűjtse a játékait.

– Ezekre nem lesz szükséged – mondta a dadus szigorúan. – Hagyd ott őket. – A nő, aki születése óta a gondját viselte, még soha nem beszélt vele ilyen éles hangon.

Úgyhogy Gonpo elbúcsúzott a legnagyobb értékétől: egy Indiából származó, műanyag almától, amelyet ha kinyitott, egy kisebb műanyag almát talált benne, majd abban egy még kisebbet, és így tovább, hasonlóan az orosz Matrjoska-babákhoz.

Évtizedekkel később, amikor már őszbe csavarodott a haja, és ízületi gyulladások kínozzák, Gonpo sok időt tölt majd az ázsiai játékboltokban, hátha rábukkan egy ugyanolyan játékra, amelyet egykor hátra kellett hagynia.

Másnap pirkadatkor Gonpo arra ébredt, hogy a palotát éppen körbeszalagozzák és lezárják. A katonák kézzel írt kínai szövegeket plakátoltak ki. Gonpo, mivel nem olvasott kínaiul, nem tudta, hogy miről van szó, de annyit megértett, hogy a plakátok feltehetően sürgős politikai üzenetet közvetítenek. A szomszédok a katonák kihelyezte kordonok túloldalán ácsorogtak, sokan könnyekkel a szemükben. Ott voltak köztük azok a gyerekek is, akikkel egykor együtt csenték el a babszemeket.

Gonpo még mindig nem tudta elfogadni a helyzet súlyosságát. Ami a leginkább feltűnt neki, az autó volt, amit értük küldtek. Egy orosz gyártmányú terepjáróról volt szó, amit még az 1950-es évek kínai mércéjével sem lehetett volna előkelőnek nevezni, Gonpót mégis izgatottá tette a lehetőség, hogy egy járműben utazhat – korábban csupán a busszal volt tapasztalata. Az autózás lehetősége annyira lázba hozta, hogy egy pillanatra megfeledkezett a körülötte kibontakozó tragédiáról, kiszaladt a gépjárműhöz, és örömében ugrálni kezdett előtte.

Az anyja egy éles pofonnal jutalmazta a húzását – ez volt az első és az utolsó alkalom, hogy bármelyik szülője kezelt emelt volna rá. Gonpo a tibeti etikett egyik alapszabályát szegte meg azzal, hogy a döntő pillanatban nem tudta méltósággal elhagyni az otthonát. Magába roskadva megállt a nővére, az unokatestvérei és a nénikéje mellett. Közösen felemelték a kezüket, mintha imádkozni készülnének, majd leborultak, hogy így fejezzék ki a hálájukat, amiért a palota annyi éven keresztül hajlékot és menedéket nyújtott a számukra. Ezután beszálltak a terepjáróba. A szolgák a kocsi tetejére halmozták a bőröndjeiket, majd elindultak.

2.

EDD MEG A BUDDHÁT!

A kínai Vörös Hadsereg útban a Tibeti-fennsíkra.
Csiacsin-hegység, 1935 június

A Tibeti-fennsík semmi máshoz nem hasonlítható a Földön: egyedülálló földrajzi képződmény, amelyet Ázsia szívében mintegy 5000 méteres tengerszint feletti magasságig emeltek ugyanazok a roppant tektonikus erők, amelyek a Himaláját is létrehozták. Nem véletlenül emlegetik ezt a vidéket a világ mennyezeteként. A kínaiak előszeretettel büszkélkednek vele, hogy a Nagy Fal még a világűrből is jól látható, de igazság szerint a műholdfelvételeken sokkal inkább Tibet az, ami feltűnést kelt. Mégiscsak a kontinens közepén elterülő, óriási fennsíkról van szó, amelyre mintegy elnagyolt, fehér színű ecsetvonásokkal kerültek rá a világ legmagasabb, örök hóval borított hegycsúcsai. Errefelé találjuk Ázsia legnagyobb folyóinak forrásvidékeit – Jangce, Mekong és a Sárga-folyó (tibetiül Dricsu, Dzacsu és Macsu), amelyek a világ népességének mintegy felét látják el ivóvízzel.

A fennsík a Mount Everesttől egészen Pakisztán északi részéig, illetve Kína középső területeitől a Góbi-sivatag széléig terjed. 2,5 millió négyzetkilométeres kiterjedésével a régió akkora, mint India vagy Kína negyede, ugyanakkor a domborzati viszonyok, illetve a tengerszint feletti magasságból adódó oxigénhiány miatt a fennsík a bolygó legszórványosabban lakott területei közé tartozik – négyzetkilométerenként átlagosan alig két-három ember él a térségben.

A tibetiek eredete a mai napig rejtély a genetikai szakértők számára. Habár a történelmük a kínaiakkal, japánokkal, mongolokkal és a szibériai népcsoportokkal kapcsolja össze őket, a külső megjelenésük tekintetében pedig erős hasonlóságot mutatnak bizonyos észak-amerikai őslakosokkal, a tibetiek egyedi genetikai adottságokkal rendelkeznek, ami többek közt lehetővé teszi a számukra, hogy különösebb nehézségek nélkül elviseljék a magaslati levegőt.

Maguk a tibetiek egy ködös eredetmítoszra szoktak hivatkozni, amely mintha egyaránt lenne főhajtás a darwinizmus és a buddhizmus előtt. A történetnek több változata is létezik, a lényeg mindenesetre az, hogy a tibetiek egy majom és egy óriásnő leszármazottjaiként tekintenek magukra, akik egy hatalmas, egykor az egész fennsíkot beborító belföldi tó fölé magasodó hegy tetején lettek egymáséi. (Földtörténeti kutatások igazolták, hogy a mitikus tó egykor valóban létezett.) A majom nem más, mint Avalókitésvara, az együttérzés bódhiszattvájának reinkarnációja, vagyis gyöngéd természet, az óriásnő ellenben az együttérzést hírből sem ismerő harcos volt.

A történet szerint ezeket a tulajdonságokat aztán a leszármazottaik, vagyis maguk a tibetiek is megörökölték, akiknek a sorsát ettől kezdve együttesen formálta az együttérzés és a kegyetlenség.

Tény, hogy a tibetiek még jóval azután sem voltak kifejezetten béketűrő népség, hogy a buddhizmus a 7. században átkerült az országba. Ráadásul – szöges ellentétben a mostanra róluk kialakult képpel – egyáltalán nem voltak olyan bezárkózóak sem. Abban a korban, amikor a lovaglás tudománya nélkülözhetetlen volt a háborúkhoz, a tibetiek lóháton portyázva járták be Közép-Ázsiát, városokat fosztottak ki, és egész népeket hajtottak az igájuk alá, akik aztán idővel betagozódtak a tibeti nemzetbe. A nagy uralkodó Szongcen Gampo idején a tibetiek olyan királyságot hoztak létre, amelynek jelentősége vetekedett a mongolok, törökök és arabok birodalmával. A történelemnek ebben a röpke, de annál fontosabb időszakában a tibetiek hatalma Kínáén is jóval túltett. 763-ban a tibetiek kifosztották Csangant, a Tang Dinasztia fővárosát (mai nevén Hszian), amely a nyugati világ előtt valószínűleg az ott feltárt terrakotta hadseregről a legismertebb. A város megszállása alig tizenöt napig tartott, de a tibetiek hosszú éveken át büszkén emlegették a hódítást.

A Tibeti Birodalom a 9. század közepén összeomlott, és kisebb fejedelemségekre esett szét. Egészen 1642-ig kellett várni az új, erős, központosított Tibet megszületésére, amelynek vezetői az úgynevezett dalai lámák lettek, és amely az ekkor még mindig jelentős mongolok támogatását élvezte. A Potala Palotát az ötödik dalai láma építtette Szongcen Gampo egykori erődítményének romjain, amivel kifejezetten a múlt és a jelen közti folytonosság látszatát igyekezett megteremteni. Az új Tibet területe ugyanakkor alig fele volt az egykori birodalomnak, és a korábban hozzá tartozó keleti területek jó része kisebb királyságokra esett szét – ezek egyike volt a Mej Királyság is, melyet Gonpo felmenői irányítottak.

Gonpo felmenői eredetileg a fennsík nyugati részéről, a Kajlás-hegy környékéről érkeztek. Ezt a régiót Ngarinak hívják, ami bizonyos feltevések szerint megmagyarázza Ngaba nevét is. Elképzelhető, hogy csak a saját trónigényüknek akartak ezzel érvényt szerezni, mindenesetre azt állították, hogy már a 9. században, vagyis Tibet aranykorában is jelen voltak a térségben, és a nagy uralkodók szolgálatában harcoltak. A hivatalos történetírás szerint a Tibeti Birodalom összeomlását követően ez a csoport keleten maradt, és létrehozta a saját uradalmait.

Ngaba tökéletes választásnak bizonyult ahhoz, ha valaki független akart maradni a hatalmasságoktól. A város elhelyezkedésénél kifejezőbb példája aligha lehet annak, amit a kínai szólás így fejez ki: „Az ég magasan felettünk, a császár pedig jó messzire innen”. Ngaba több mint 1500 kilométerre fekszik Pekingtől, ami lóháton legalább egyhavi utazást jelent, és ugyanilyen távolságra található Lhásza is. Mire a Mej Királyság a 18. századra megszilárdította a helyzetét, a Tibeti-fennsík keleti területeit elcsatolták a mandzsuk, akik már korábban uralmuk hajtották Kínát, és megalapították a Csing-dinasztiát. A Csing-császároknak éppen elég bajuk volt, semmint egy ilyen eldugott térség kormányzásával foglalkozzanak. Egyedül akkor küldtek oda egy-egy lovas hadosztályt, ha el kellett simítani az egymással rivalizáló törzsfőnökök közti viszályokat, amelyek esetleg az egész birodalom stabilitását is veszélyeztethették. A kínaiak alapvetően a „hagyjuk a barbárokat, hogy elintézzék a bajaikat egymás között”-elvet követték. Ehhez még a birodalmi pecsétet is megadták számos helyi vezetőnek, köztük Gonpo felmenőinek, ezzel is hallgatólagos engedélyt adva rá, hogy saját jogukon uralkodjanak.

Ngaba ugyanakkor ahhoz is ragaszkodott, hogy Lhászától is független maradjon. A ngabaiak ugyanis nem tekintették magukat a dalai láma alattvalóinak, noha tiszteletet tanúsítottak iránta, és spirituális vezetőként tekintettek rá. Zarándokutakat tettek Lhászába, tanulmányoztak a város nagy kolostorait, illetve, ha a szükség úgy hozta, kereskedtek is a lhászaiakkal, akik többnyire dörzsölt kufárokként tekintettek rájuk. A közös származás, hitvilág és kultúra összekötötte őket a többi tibetivel. Ugyanaz volt az írott nyelvük – amely az észak-indiai ábécén alapult –, noha nem értették a másik dialektusát. Ugyanazt a campát, vagyis árpakását fogyasztották, ami évszázadokon keresztül olyannyira nélkülözhetetlen volt a fennsíkon élők számára, hogy a „campaevő” lényegében a „tibeti” szinonimájává vált. Ezzel együtt a ngabaiak nem tartoztak a központi, Lhászában ülésező tibeti kormányzat közigazgatása alá, és nem is követték annak törvényeit. Nem „bodpának”, vagyis tibetinek nevezték magukat, hanem a törzsük vagy a törzsfőnökük alapján hivatkoztak magukra. Az is előfordult, hogy a közös örökségükre utalva „a hó országának” népeként mutatkoztak be.

Noha a régió szigorú értelemben nem, vagy nem teljesen alkotta Tibet részét, attól még – már ami a tibeti kultúrát illeti – nem is volt annyira elszigetelt. A fennsík keleti térségei, amelyre a tibetiek Amdóként (északkelet) és Khamként (délkelet) hivatkoznak, és amit a britek olykor „belső Tibetként” emlegettek, valójában óriási arányban termelte ki a jelentős lámákat, tudósokat és művészeket. Amdóból származott Congkapa (1357–1419), egy zseniális buddhista filozófus, a gelugpa („sárga sapkás”) szekta megalapítója, amely a tibeti buddhizmus meghatározó irányzatává vált, de 1935-ben egy Takcer nevű faluban, Ngabától mintegy 300 kilométerre északra született a leghíresebb ma élő tibeti, a tizennegyedik dalai láma is. A tizedik pancsen láma, a sorban második legjelentősebb tibeti láma, egyúttal a 20. századi tibeti történelem egyik meghatározó alakja szintén Amdóból származott. Kham ugyanakkor különféle politikai hátterű lázadók sorát adta a világnak – innen származtak például az első olyan tibetiek, akik csatlakoztak a kommunista párthoz, de nem sokkal később már a legelszántabb antikommunista gerillákat találjuk közöttük. Geszer eposzának legendás harcos királya állítólag szintén Khamból származott. A legtöbb mai tibeti a fennsík keleti felén, nagyrészt Csinghaj, Szecsuan, Kanszu és Jünnan tartományban él. Ez nem kevés félreértésre ad okot, a kínai kormány ugyanis ezt a területet nem tekinti Tibet részének, viszont bárki meggyőződhet róla, aki idelátogat, hogy ezek a térségek és a lakóik ízig-vérig tibetiek. Ha New Yorkban vagy Londonban összefutunk valakivel, aki tibetinek nevezi magát, minden esély megvan rá, hogy ebből a régióból származik.

A Mej Királyság hétköznapjainak leghitelesebb leírását A Mej királyok eredetének rövid krónikája az eljövendő nemzedékek okulására című vékony kötetben találjuk. Az ezüst brokátos borítóval ellátott, magánkiadásban 1993-ban napvilágot látott mű szerzője egy Csöphal nevezetű férfi, aki egykor Gonpo apjának titkáraként dolgozott. A szöveg tanúsága szerint a Mej királyok állandó félelemben éltek, és joggal tartottak tőle, hogy valamelyik vetélytársuk merényletet kísérel meg ellenük. Amikor a kardok és a lőfegyverek hatástalannak bizonyultak, a rivális felek nem ritkán tantrikus mestereket is bevetettek, akik átkokat szórtak az ellenségeikre. A vitákat sokszor anyagi jóvátételekkel rendezték, és ennek során egész falvakat csereberéltek úgy, mintha csak közönséges árucikkek volnának. A legyőzöttek nem sok jóra számíthattak, és gyakran előfordult, hogy levágták valamelyik végtagjukat, a fülüket vagy az orrukat. Ezzel együtt errefelé sem minden a háborúról és a bosszúról szólt. A Mej királyok büszkék voltak rá, hogy eredményes kereskedők voltak, és elegendő szabadságot adtak az alattvalóiknak ahhoz, hogy ők is hasonló foglalkozást űzhessenek. A Tibeti-fennsík egyedülálló környezeti sajátosságainak köszönhetően olyan különleges termékek voltak forgalomban, mint például a pézsmaszarvasból kinyert illatanyag – amely óriási becsben állt az arab világ parfümkészítőinek körében –, vagy éppen a Tibet számos kiszáradt tavából összegyűjtött só. Ngabának, már ami a kereskedelmet illeti, idővel jó híre lett. Az árusok kisebb vagyonra tettek szert azzal, hogy Kínában, Tibet középső területein, illetve Nepálban adták el a portékáikat, elsősorban a teát, amelyet a fennsíkot átszelő jakkaravánok juttattak célba.

Nem volt elvi alapja, hogy a Mej Királyság matriarchátus legyen, és inkább csak a véletlennek köszönhető, hogy a királynők a krónikák tanúsága szerint jelentősebbnek bizonyultak a királyaiknál. Ha a királynak nem született fiú utódja, úgy a lányoknak és a nőknek is engedélyezték, hogy trónra lépjenek. Ez annál is gyakrabban megtörtént, minthogy a királyi család számos tagja küzdött terméketlenséggel, és a királyok közül legalább egy félkegyelmű volt. A királynők kolostorokat építtettek, szerződéseket és egyezményeket kötöttek, és ha kellett, még a hadsereget is elirányították. Az egyik királynő például azért indított háborút, hogy bosszút álljon a hűtlenkedő menyén, és ezzel állítsa helyre a felszarvazott fia becsületén esett csorbát. A férfiak az ilyen ügyeket nem is intézhették volna el az anyjuk nélkül.

Abuza, a 18. századi királynő megkötött egy szövetséget, amely később is meghatározó maradt a Mej-dinasztia életében. Abuza kívülállóként beházasodott a királyi családba, és a hatalma rövid idő leforgása alatt túltett a férjén. 1760 körül találkozott a Kirti kolostor vezetőjével a Mej Királyság fennhatósága alá tartozó vidék északkeleti csücskében lévő Dzorgében, és meghívta Kirti rinpocsét (ez a kolostor vezetőjének tiszteletbeli titulusa), hogy látogasson el Ngabába. A rinpocse azzal vívta ki a királynő rokonszenvét, hogy megszelídített egy bosszúálló istenséget, aki ekkor már sok zűrt okozott a birodalomban – Amdóban minden dombnak, mezőnek és pataknak megvolt a maga istensége –, továbbá egy másikat kinevezett az uralkodó ház védelmezőjének. A királynő és a rinpocse között csojon, vagyis a szerzetes és a pártfogoltja közti bensőséges viszony szövődött. A láma szellemi útmutatást és legitimitást nyújtott az uralkodónak, az uralkodó pedig anyagi segítséget, pénzt, jószágokat és földeket adott cserébe. A kapcsolat rendkívül gyümölcsözőnek bizonyult, és mindkettejük javát szolgálta. Egy évszázaddal később Ngabában is megépítették a Kirti kolostort, amely idővel az egyik legbefolyásosabb és politikailag legaktívabb vallási központtá nőtte ki magát, és jelentősen hozzájárult ahhoz, hogy a várost utóbb a lázadók melegágyának tekintették.

A királynő ezen túlmenően még egy egy hónapos vallási fesztivált is bevezetett, amelyet tavasszal tartottak meg a városban. A tibetiek ekkor összegyűltek, hogy borókaágakat és tömjént égessenek, illetve szabadjára engedjék azokat az állataikat, amelyeket eredetileg levágásra szántak – ez a buddhista hagyomány a könyörületesség kifejezésének számított. A nép szórakoztatásáról a lovas- és íjászversenyek gondoskodtak. A fesztivál idejére sokan érkeztek a térségből, hogy eladják a kézműves termékeiket a ngabai piacon. A később fazekasfesztiválként ismert esemény Tibet keleti felében egészen 2009-ig nagy népszerűségnek örvendett, amikor a kínai hatóságok a tibetiek lázító tevékenységére hivatkozva betiltották.

A királynők sorában a legnagyobb dicsőség Gonpo nagyanyjának, Palcsen Dhondupnak jutott osztályrészül. Habár egyetlen fotó vagy festmény sem maradt fenn róla, a családi krónikák hangsúlyozzák, hogy „rendkívüli szépségű asszonyról” van szó, aki egyúttal „széles látókörű volt, és kiváló ítélőképességgel rendelkezett”. Az apja egyszer azt mondta Gonpónak, hogy a nagymamája „igazi harcos volt, és amikor összefogta a haját a csata előtt, pompásabban nézett ki bármelyik férfinél”.

Palcsen Dhondup az 1890-es években született meglehetősen tragikus körülmények között. Az édesanyja nem élte túl a szülést, az apját, Gonpo Szonam királyt pedig egy balesetben veszítette el, amikor a király 1913-ban a helyszínen ellenőrizte a Kirti kolostor építésének munkálatait. A csarnok teteje beomlott, és a lehulló gerendák agyonütötték a királyt, ami után az egyedüli gyermeknek, vagyis az árván maradt hercegnőnek kellett elfoglalnia a trónt. Habár a tibeti hagyományban elfogadhatónak számítottak a női uralkodók, azért a tibetiek továbbra is elvárták, hogy legyen egy férfi a családban. A hercegnő sietve összeházasodott egy Golokból (Ngabától északnyugatra fekvő település) származó nemessel, aki a névleges királlyá lett. Mindenesetre mindenki számára hamar világossá vált, hogy a valódi hatalom Palcsen Dhondup kezében van, ráadásul erről még akkor sem mondott le, amikor a saját fia – Gonpo apja, Palgon Tinlej Rapten – lett a Mej király.

A királynő, annak ellenére, hogy ez okozta az apja halálát, gondoskodott a Kirti kolostor építésének befejezéséről. A saját ékszereit ajándékozta oda arra a célra, hogy az értük kapott pénzből falemezekre tudják vésetni a gelugpa iskola alapítója, Congkapa műveinek szövegét.

Palcsen Dhondupot a műveltsége és a türelme miatt is nagy tisztelet övezte a hazájában. 1924-ben egy amerikai misszionárius, Robert Ekvall érkezett Ngabába a feleségével és az újszülött gyermekükkel, hogy segítsen a Biblia tibeti fordításának terjesztésében. Habár a szerzetesek eredetileg el akarták kergetni, a királynő audencián fogadta. Ekvall hamar felismerte, hogy ő a valódi uralkodó. „A király gyakorlatilag nem volt egyéb, mint a királynő ágyasa” – mondta később egy interjúban.

Ekvall ajándékokat is hozott az úrnőnek: többek közt egy barométert, egy iránytűt, egy szemüveget és az egyik bibliafordítást. A misszionárius aggódva figyelte, ahogy a királynő belelapoz a könyvbe, és elismerő megjegyzést tesz a nyomdai munka kiváló minőségére. Ezután néhány passzust felolvasott a könyvből. Arra nem mutatott ugyan hajlandóságot, hogy megkeresztelkedjen, de azt megosztotta Ekvall-lal, hogy kedvére valók a János 1:1-ben olvasható sorok: „Kezdetben vala az Ige, és az Ige vala Istennél.” Mint kifejtette, ez a gondolat rokonítható a tibeti buddhizmus azon meggyőződésével, amely szerint a beszéd és a szólás képessége elválaszthatatlan az emberi lélektől.

– Így már én is jobban értem – közölte Ekvall-lal.

A királynő kifinomult, kíváncsi, és – mint utóbb szintén utalt rá az interjúban – együttérzéssel teli asszonynak mutatkozott. Ekvall azt is felidézte, hogy a királynő kiemelt érdeklődést tanúsított a gyermekük iránt, részben talán azért is, mert a családja számos tagjához hasonlóan ő is nehezen esett teherbe, és egészen eddig a pillanatig csupán egyetlen gyermeke, Palgon Tinlej Rapten élte túl a szülést.

Palcsen Dhondup királynő előtt minden bizonnyal dicsőséges évek állhattak volna, ha a neki rendelt idő nem esik egybe a huszadik század elejének zűrzavaraival. A Brit Birodalom és Oroszország olyan heves rivalizálásba bonyolódtak egymással a közép-ázsiai területek feletti ellenőrzés kérdésében, hogy az már lassan mindenki más számára is kezdett veszélyessé válni. 1903-ban egy brit ezredes, Francis Younghusband, aki eredetileg Indiában állomásozott, egy hadjáratot vezetett az országba, amit meglehetősen eufemisztikusan „expedíciónak” nevezett. Az expedíció során 7000 tibetit gyilkoltak meg. Habár Younghusband magáénak tudhatta a brit gyarmati kormányzat helytartója, Lord George Curzon támogatását, az anyaországból nem nézték jó szemmel a ténykedését, és később ki kellett vonnia a csapatait Tibet területéről. Az okozott kár így is jóvátehetetlen volt, és az események döntően hozzájárultak ahhoz, hogy a Csing-dinasztia is felébredt szendergéséből, és később már egyáltalán nem mutatkozott olyan engedékenynek Tibettel szemben. A mandzsu kínai uralkodókat mindeddig olyannyira lefoglalták a kikötőik, amelyeket az európaiak mindenáron meg akartak nyitni, hogy gyakorlatilag teljesen megfeledkeztek az országuk nyugati határairól. Azt viszont egész biztosan nem akarták, hogy a britek elfoglalják világ tetejét, hogy onnan pillantsanak le Kínára, és még a vízkészletük felett is ellenőrzésre tegyenek szert. A britek húzása után a kínaiak is felismerték a fennsík stratégiai jelentőségét. Számos tibeti történész a mai napig a briteket okolja azokért a csapásokért, amely a következő évszázadban Tibet osztályrészéül jutott.

Bármennyire is meg volt gyengülve, a Csing-dinasztia 1909-ben megszállta Tibetet. Ez az állapot alig két évig tartott, 1911-ben ugyanis a saját birodalmuk is összeomlott, és ebben a pillanatban a tibetiek a kínai hatalom összes képviselőjét elkergették. Tibetnek többé-kevésbé sikerült független országként újraszervezni magát. A hatóságok okmányokat adtak ki, és az ország saját valutával is rendelkezett. De ami ennél is fontosabb volt, hogy az ország végre elérte a de facto függetlenséget.

Tibet hivatalosan nem kérte a felvételét a Népszövetségébe (az ENSZ elődszervezetébe), mivel nem igazán ismerte fel ennek a rövid életű nemzetközi szervezetnek a jelentőségét. Persze hozzá kell tenni, hogy a tibetiek számára még az önálló államszervezet is újdonságot jelentett, amivel lényegében csak a 20. század elején találkoztak először, azonkívül a birodalmi Ázsia nemzetközi kapcsolatai európai mércével mérve nem voltak éppen problémamentesek. A tibetiek szerették volna, ha a britek elismerik a függetlenségüket, de végül be kellett érniük azzal, hogy a kínaiak „fennhatóságra” tettek szert felettük – az ő esetükben használt angol terminusnak („suzerainty”) megvolt az előnye, hogy senki sem értette pontosan a jelentését. A birodalom összeomlását követő években a brit és a tibeti tisztségviselők között folytatott levelezésből kitűnik, hogy igen sokat bajlódtak az olyan fogalmak lefordításával, mint a fennhatóság, a szuverenitás, a függetlenség és az autonómia. Tibet státusának meghatározása végül éppen a legszerencsétlenebb pillanatban maradt homályos.

Az ezeréves birodalmi berendezkedés megszűntével a huszadik század kezdetén egy veszélyes politikai űr jött létre Kínában. A Szun Jat-szen alapította Kínai Köztársaságnak valójában nem sikerült megszilárdítania a hatalmát, és az ország jelentős részét továbbra is egymással viszálykodó érdekcsoportok irányították – ez volt az úgynevezett hadurak időszaka. Az új császárt, a hivatalosan kétévesen trónra kerülő Pu Jit száműzték a Tiltott Városban álló palotából, aki az 1930-as évekre már züllött életet élő fiatalemberként tengette a napjait a Mandzsukuónak keresztelt bábállamban, amit a japánok Kína északkeleti régióiban hoztak létre. Kína megmaradt területeit a konok fejű tábornok, Csang Kaj-sek vezette, aki Szunt követte a Kuomintang, vagyis a Nemzeti Párt élén. Csang Kaj-sek még akkor is tíz körömmel ragaszkodott a hatalmához, amikor a japánok egyre beljebb nyomultak az országba, ráadásul Kínában egy másik politikai formáció – a Kínai Kommunista Párt, amelynek vezetését hamarosan Mao Ce-tung veszi át – is egyre több borsot tört az orra alá.

A Ngabában élő tibetiek nem követték szorosan a kínai belpolitikai fejleményeket. Éppen eléggé elfoglalta őket a tibeti törzsfőnökök egymással folytatott szüntelen viszálykodása, és kevés idejük jutott az ilyen, a saját mércéjükkel tekintve távoli háborúkra. Végül is joggal gondolhatták, hogy egy olyan harc, amelyben kínaiak állnak szemben kínaiakkal, nem egyéb, mint puszta belviszály, amihez nekik nincs közük.

A kommunisták mintegy 2000 kilométerre, Csianghszi és Fucsien tartomány határán telepedtek le, ahol egy miniatűr, szovjet mintára kialakított államot hoztak létre. Amikor Csang Kaj-sek 1934-ben támadást indított ellenük, a kommunisták három seregre osztották szét az erőiket, és sikeresen visszavonultak – az akció utóbb „hosszú menetelésként” vált ismertté. A Kínai Kommunista Párt történetében ez sorsdöntő fordulatnak bizonyult, amit számos forradalmi induló, sőt még operák is megörökítettek. Az eseményt nagyjából a zsidók egyiptomi kivonulásához lehetne hasonlítani, azzal a nem teljesen jelentéktelen különbséggel, hogy Mózes helyett Mao volt az, aki biztonságba vezette a Vörös Hadsereget.

Miközben Csang Kaj-sek serege követte a forró nyomot, a kommunisták egyre távolabb és távolabb húzódtak vissza Kína nyugati térségeibe, majd miután elérték Szecsuan tartományt, északra fordultak. A tibetiek számára ez jelentette az első találkozást a Kínai Kommunista Párttal – és ez a találkozás bizony nem sült el jól.

A Vörös Hadsereg az 1930-as években még korántsem volt az a kiváló hadi gépezet, amivé a későbbiekben vált. A kínai katonák hiányos felszereléssel vágtak neki az útnak, nem volt elég élelmük, és helyismeretben sem bővelkedtek. A fennsík utolsó hatalmasságai, vagyis a Csing-dinasztia uralkodói nem hanok, hanem mandzsuk voltak, és többnyire mandzsu vagy mongol küldöttségeket vezényeltek a térségbe, amiből az következett, hogy a legtöbb térképet és hivatalos dokumentumot is mandzsu nyelven szövegezték. A Vörös Hadsereg katonái ellenben nagyrészt a Kína keleti és déli alföldjeiről származó hanok voltak.

Bármilyen festőinek is tűnhet Tibet az útikönyvek lapjain, valójában elég könyörtelen vidék tud lenni, különösen azoknak, akik nincsenek hozzászokva a környezeti adottságokhoz. Az időjárás már-már szélsőségesen kiszámíthatatlan. Előfordulhat, hogy az egyik percben bőrig ázunk, majd egy pompás kettős szivárványban gyönyörködhetünk, hogy utána pusztító erővel tűzzön ránk az ilyen magasságban a szokásosnál is jóval veszélyesebb UV-sugárzás. Olykor csirketojás méretű jégdarabok záporoznak az égből, amelyek még egy felnőtt jakkal, vagy akár emberekkel is végezhetnek. Az oxigénben szegény légkör hatására azok, akik nem akklimatizálódtak a magassághoz, rövid úton elgyengülnek és fejfájósak lesznek. A hóviharokban néha még maguk a tibetiek is eltévednek, és előfordul, hogy nem is kerülnek elő többé. Egy szó mint száz, a kínaiak számára a Tibeti-fennsík igazi terra incognita volt.

– Hol vagyunk? Elhagytuk már Kínát? – kérdezgette egy ifjú közlegény a tisztjétől, miközben a Ngabából keletre fekvő füves pusztán vágtak át.[2] A tiszt elismerte, hogy maga sem tudja a választ. Azt javasolta a katonájának, várják meg, amíg találkoznak valakivel, aki beszél kínaiul. Csakhogy senkivel sem találkoztak.

A Vörös Hadsereg legégetőbb probléma az élelemhiány volt. A kínaiak ráfanyalodtak a tibeti földek terményeire – ezek részben még éretlenek voltak –, és nagy mennyiségben pusztították le a búzát. Bárányokat és jakokat vadásztak le és sütöttek ki maguknak. Számos fiatal kommunista töretlenül hitt benne, hogy a szegények megsegítésének céljából keltek útra, és a visszaemlékezések alátámasztják, hogy több ízben is egyfajta adóslevelet hagytak hátra a tibetieknek, amivel kifejezték, hogy mindazt, amit elvettek, nem rablásnak, hanem kölcsönnek tekintik. A tibetieknek ez sovány vigaszt jelentett, főként mivel egyébként is csupán korlátozott mennyiségben tudtak élelmet termeszteni. A fennsík mindig is alkalmatlan volt a nagyobb népesség ellátására, és óriási terhet jelentett a váratlanul felbukkanó több ezer katona. Emberemlékezet óta először a tibetiek maguk is éhezni kényszerültek.

A kínaiak aztán egy ponton felismerték, hogy a buddhista kolostorok nem csupán a tibeti kultúra kincseit, de jó eséllyel további élelmet is őriznek. A dobokat például olyan állati belsőségekből készítették, amelyeket, ha elég sokáig főzik, szintén el lehetett fogyasztani – a katonák ezt a módszert már jól ismerték, miután addigra a többségük hasonló módszerrel megette az övét, a puskaszíját, a bőrerszényét vagy éppen a lovak gyeplőjét. Még az árpalisztből és vajból megformázott szobrokat is megették. Ez a Li Csiang-lin és Matthew Akester történészek által felfedezett egyik memoárból derül ki; mindketten behatóan tanulmányozták ezt az időszakot. Az egyik, szintén általuk gyűjtött érzékletes anekdota Vu Fa-hszientől, egy Mao seregében szolgáló egykori komisszártól származik. A történet így hangzik:

„Az egyik szakaszvezetőnk ellátogatott egy lámaista templomba. Ahogy körbesétált odabent, egyszer csak megérintette az egyik kis méretű szobrot, és egy váratlan késztetésnek engedelmeskedve megnyalta. Meglepődött, amikor rájött, hogy édes. Még egyszer próbát tett vele, és a szobrocska ezúttal is édesnek érződött. Kiderült, hogy a porlepte Buddha-szobrocskák, kicsik és nagyok egyaránt, mind édesek voltak. Csodálatos pillanat volt, ahhoz fogható, mint amikor Kolumbusz felfedezte az Új Világot! Magával vitt néhányat a kisebb Buddhák közül, majd hozzálátott, hogy forró vízben felfőzze őket. A szobrok lisztből készültek, és bizony nagyon finomak voltak…

Ettől kezdve, ha új helyre értek, a szakaszvezető rögtön átkutatta a lámaista templomokat, hogy elhozza a Buddhákat, amelyeket aztán megehettek.”

Azok a tibetiek, akik túlélték ezt az időszakot, beszámoltak róla, hogy amit a kínaiak megettek, valójában tormák, vagyis fogadalmi ajándékok voltak, amelyek technikai értelemben nem minősülnek Buddha ábrázolásainak. A kínaiak mindenesetre úgy érezték, hogy szó szerint Buddhát eszik meg. Tisztában voltak vele, hogy ez szentségtörés, de nem voltak miatta álmatlan éjszakáik.

A tibetiek elkeseredett ellenállást folytattak. A királynő parancsba adta az asszonyoknak és a gyerekeknek, hogy meneküljenek a hegyekbe, a harcképes férfiakat pedig besorozta. Habár a szigorú buddhisták még az állatok gyilkolásától is irtóznak, és akár még egy levesbe fulladt légyért is imát mondanak, viszont ha fenyegetve érzik magukat, meglepően könyörtelen harcosokká válnak. Ezzel együtt Tibetben sosem jelentett egyszerű feladatot egy ütőképes hadsereg felállítása, mivel a társadalom íratlan szabályai szerint a férfiak mintegy 20%-a szerzetesnek állt, és ezzel értelemszerűen elkötelezték magukat arra, hogy a tibetiek jellemét meghatározó két mozzanat közül az együttérzést fogják gyakorolni. A királynő azonban világossá tette, hogy nem fog kivételt tenni. „Ha harcolnunk kell, akkor nemcsak az országunk, de a vallásunk védelméért is síkra kell szállnunk” – mondta az alattvalóinak az egyik idősebb tibeti beszámolója szerint.

A golyók ellen szerencsét hozó amulettekkel védekező, lándzsával és kezdetleges puskákkal felfegyverkezett tibetiek végül kemény ellenállást fejtettek ki, és a hazai pálya előnyeit kihasználva sikeresen megakasztották a Vörös Hadsereg előrenyomulását a Cenyi kolostornál. Ez a létesítmény a Mej hadseregnek otthont adó Merumától mintegy 15 kilométerre délkeletre, a Csengtuba vezető úton található. Vu Fa-hszien beszámolója szerint a honvédőknek az 1300 fős kínai hadosztály közel felét sikerült megsemmisíteniük, csakhogy a napokon belül megérkező kínai erősítés visszavonulásra kényszerítette a tibetieket.

A parancs értelmében ekkor már mindenkinek a hegyekbe kellett húzódnia, ahová a legyengült és még mindig éhező kínai katonáknak nem lett volna erejük követni őket. A tibetiek magukkal vitték mindazt a jószágot és élelmet, amit még elbírtak, a többit pedig igyekeztek elrejteni a betolakodók elől. A Vörös Hadsereg értéktárgyak és élelem után kutatva villámgyorsan feldúlta a magukra hagyott lakóházakat, és a rablóhadjáratuk során a földeket is letarolták. A házakba aztán sok esetben be is költöztek – a kolostorok bizonyultak a leginkább kényelmes hajléknak. Mao személyesen nem jutott el ugyan Ngabába, a Vörös Hadsereg tábornoka, Csu Te azonban igen, és le is foglalta magának a Kirti kolostorhoz tartozó közösségi házat. A katonák felhasították a padlódeszkákat és a falburkolatot, hogy legyen mivel befűteniük, és a falakat díszítő thangkákat is leszaggatták, hogy kényelmesebben ücsöröghessenek. A rézedényeket és ezüstszobrokat beolvasztották, hogy puskagolyókat gyártsanak belőlük.

Palcsen királynő felismerte, hogy a Vörös Hadsereg hamarosan a palotáját is el fogja foglalni. Elment a kápolnába, hogy imádkozzon és útmutatást kérjen. A szolgálói azt javasolták, hogy beszéljen egy orákulummal, aki közölte vele, nem szabad megengedni az ellenségeinek, hogy a saját céljaikra használják az otthonát. A kápolnában vajlámpák pislákoltak – ezek a tibeti kolostorok és templomok egyik legfőbb jellegzetességének számító, jakvajból készített szertartásos gyertyák és mécsesek. Palcsen magához vett egy ilyen lámpát, amely kis lánggal pislákolt ugyan, de ez is elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy belekapjon a függönyökbe és a faliszőnyegbe. Habár a palota külső falait vályogból emelték, a belső terekben lévő faburkolat, a bútorok, a festmények és a textilek mind rendkívül gyúlékonyak voltak, úgyhogy a tűz rövid úton mindent elemésztett. A királynő és a családja a többieket követve visszavonult a hegyekbe.

A család nagyjából négy hónapig volt távol, türelmesen kivárva, hogy a Vörös Hadsereg elvonuljon. Ezután visszatértek Ngabába, és beköltöztek a Kirti kolostor mögötti palotába. Szűk esztendők következtek. A hadsereg irtózatos pusztítást hagyott maga után, 1936-ban ráadásul még egyszer visszatért, és az embereknek ismét a hegyekbe kellett menekülniük.

Palcsen Dhondup királynő ebben az időszakban tudta meg, hogy ismét gyermeket vár. A harmincas évei végén járt, és majdnem két évtized telt el azóta, hogy életet adott első gyermekének, Gonpo apjának. Ezúttal kislányt várt, aki a Dhondup Co nevet kapta – Palcsen Dhondup azonban, a saját anyjához hasonlóan, nem élte túl a szülést.

1  Sok tibetinek nincs a nyugati értelemben vett vezetékneve, ellenben előfordulhat, hogy több keresztnevet is kapnak.

2  A beszámoló Sun Shuyun: The Long March. The True History of China’s Founding Myth (A hosszú menetelés. Kína alapítómítoszának igaz története) c. könyvében olvasható.