„Egy igazi adrenalinlöket kockulásból az elragadó és önironikus Wade-del, akinek világát a valódi múlt és a virtuális jelen különös keveréke alkotja.

Nehéz elképzelni nála szerethetőbb és kevésbé hősies hőst.”

Publishers Weekly

„Ez a könyv teljesen kiütött.

Ernie Cline véghezvitte a legfineszesebb bűvészmutatványt: olyan regényt sikerült írnia, ami egyszerre komoly és játékos, szórakoztató és szívszorító.

Epikus sci-fi, szellemes popkultúra-bálványozás vagy zsúfolt ötletgyűjtemény – nevezzük bárminek, Cline könyve minden kategóriából kilóg.

Végre megérkezett az új generáció Neurománca.”

Will Lavender, az Obedience írója

„Képzeljük el, hogy a Dungeons & Dragons eltölt egy igen szenvedélyes éjszakát egy nyolcvanas évekbeli játéktermi géppel, és a gyerekük Azerothban nevelkedik fel.

Akinek ettől nem lesz azonnal merevedése, az az ember számomra nem létezik.”

John Scalzi, a Vének háborúja szerzője

„A nyolcvanas évek egyik rajongójának agylövése.

Olyan álom ez a regény, amit a tizenhárom éves énem látott volna azután, hogy telenyomta magát robbanócukrokkal és kólával…

Képtelen voltam letenni.”

Charles Ardai, Az elveszett kislány Edgar-díjas írója

IMPRESSZUM

Ernest Cline: Ready Player One

Copyright © Ernest Cline, 2011

Hungarian translation © Roboz Gábor, 2012

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ernest Cline: Ready Player One

Dark All Day, Inc., 2011

Fordította: Roboz Gábor

ISBN: 978-615-5522-82-6 (epub)

ISBN: 978-615-5522-83-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

A borítót tervezte: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Csurgó Csaba

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction

Susannek és Libbynek

Mert ahová mi tartunk, az nincs rajta a térképen

0000

Minden korombéli emlékszik arra, hogy hol volt és mit csinált, amikor először hallott a versenyről. Én rajzfilmsorozatokat néztem a rejtekhelyemen, amikor egy videoadáson keresztül érkező hírből megtudtam, hogy az éjszaka során meghalt James Halliday.

Természetesen tudtam, kiről van szó. Mindenki tudta. Ő volt az a játéktervező, aki létrehozta az OASIS-t, egy rengeteg felhasználóra készített online játékot, amely szép lassan az emberiség nagy része által napi szinten – üzleti ügyekre, hétköznapi kommunikációra vagy szórakozásra – használt virtuális világgá fejlődött, amit egy globális hálózat tartott fenn. Az OASIS példátlan sikere a világ egyik legtehetősebb emberévé tette Hallidayt.

Eleinte nem értettem, hogy a média miért fújja fel ennyire a milliárdos halálának ügyét. Elvégre a Föld bolygó lakóinak bőven akadtak más problémái, amik miatt aggódhattak. Ott volt a megoldatlan energiaválság. A katasztrofális hatással járó klímaváltozás. A világméretű éhínség, szegénység és fertőzések. Fél tucat háború. Tudjátok: „A kutyák és macskák egymáshoz törleszkednek. Tömeghisztéria!” A híradások kizárólag akkor szakították meg a népszerű interaktív szitkomokat és szappanoperákat, amikor valami egészen rendkívüli esemény történt. Mondjuk felfedeztek valamilyen új, ütős vírust, vagy egy újabb világváros tűnt el egy gombafelhőben. Ilyen nagy dolgokra gondolok. Bármennyien is ismerték Halliday nevét, a halála a papírforma szerint csupán rövidke blokkot érdemelt volna az esti hírekben, hogy a pórnép tagjai irigykedve csóválhassák a fejüket, amikor a bemondók megnevezik azt a vérlázítóan magas összeget, ami majd elosztásra kerül a gazdag férfi örökösei között.

De akadt egy kis bibi. James Hallidaynek nem voltak örökösei.

Hatvanhét évesen agglegényként hunyt el, élő rokonok és – a források nagy része szerint – barátok nélkül. Élete utolsó tizenöt évét önként vállalt elszigeteltségben töltötte, amely idő alatt, ha hihetünk a pletykáknak, teljesen elvesztette az eszét.

Úgyhogy a szóban forgó januári reggel valóban sokkoló híre, amelynek hatására Torontótól Tokióig mindenki félrenyelte a zabpelyhét, Halliday végakaratának tartalmára és jókora vagyonának sorsára vonatkozott.

Halliday készített egy rövid videoüzenetet, amelyhez azt az utasítást csatolta, hogy kizárólag a halála után juttassák el a média képviselőinek. Intézkedett továbbá arról is, hogy a mozgókép egy e-mail mellékleteként eljusson minden egyes OASIS-felhasználóhoz, ugyanezen a reggelen. Még mindig emlékszem a levél érkezését kísérő, jellegzetes elektronikus csilingelésre, amely néhány másodperccel azután csendült fel, hogy megláttam az első híradást.

Halliday videoüzenete valójában az Anorak felhívása című, rendkívül aprólékosan megszerkesztett rövidfilm volt. A közismerten különc Halliday egész életében megszállottan rajongott a kamaszkorához társított 1980-as évekért, és ennek köszönhetően az Anorak felhívása dugig volt az évtizedre vonatkozó, homályos popkulturális utalásokkal, amelyek szinte kivétel nélkül elkerülték a figyelmemet a felvétel első megtekintésekor.

A kisfilm terjedelme alig haladta meg az öt percet, a felbukkanását követő napok és hetek során azonban a történelem legmélyrehatóbban elemzett mozgóképévé vált: a képkockáról képkockára történő boncolgatás során jobban szétszedték, mint a Kennedy-elnök meggyilkolását rögzítő Zapruder-rövidfilmet. A generációm képviselői álmukból felkeltve is fel tudták idézni Halliday üzenetének minden egyes másodpercét.

Az Anorak felhívása trombiták hangjával, egy „Dead Man’s Party” című régi dal nyitányával kezdődik.

Az első pár másodpercben fekete hátteret látunk, majd a trombitákhoz csatlakozik egy gitár, és Halliday ekkor lép színre. Ám nem egy idő és betegség által megtépázott, hatvanhét éves embert látunk. Pont úgy néz ki, mint anno a 2014-es Time magazin címlapfotóján: magas, vékony és egészséges férfi a negyvenes évei elején, fésületlen hajjal és a védjegyévé váló vastag keretes szemüveggel. Még a ruhája is ugyanaz, mint azon a régi borítón: kopott farmert és egy klasszikus Space Invaders pólót visel.

Halliday a felvételen egy hatalmas tornateremben megrendezett gimis táncesten látható. Az őt körülvevő kamaszok ruházata, frizurája és mozdulatai mind arról árulkodnak, hogy valamikor az 1980-as évek végén járunk.[1] Halliday is táncol, holott a való életben senki sem látta még ropni. Mániákus vigyorral az arcán pörög körbe-körbe, a dal ritmusára mozgatja a kezét és a fejét, hibátlanul produkálja a ’80-as évek jellegzetes táncmozdulatait. Hallidaynek ugyanakkor nincs táncpartnere. Ahogy mondani szokás, elvan magában.

A képernyő bal alsó sarkában rövid időre felbukkan néhány sornyi szöveg az előadó nevével, a dal címével, a kiadó nevével, valamint a premier évszámával, mintha csak egy régi klipet látnánk az MTV-n: Oingo Boingo, „Dead Man’s Party”, MCA Records, 1985.

Amikor az énekes nekikezd, a továbbra is pörgő Halliday rátátog a szövegre: „Felöltöztem, de nincs hová mennem. Egy halott emberrel a vállamon indulhatok útnak. Ne fuss el, csak én vagyok az…”

Aztán hirtelen megáll, jobb kezével vágásra utaló mozdulatot tesz, és ezzel elnémítja a zenét. Ugyanebben a pillanatban a mögötte lévő fiatalok és a tornaterem kámforrá válik, és hirtelen megváltozik a Hallidayt körülvevő tér.

Most egy nyitott koporsó mellett áll, egy ravatalozó előterében.[2] A koporsóban egy másik, jóval idősebb Halliday hever, akinek testét megtépázta és elsorvasztotta a rák. Mindkét szemhéját fénylő negyeddollárosok fedik; a magas felbontású felvétel későbbi tanulmányozása során kiderült, hogy mindkettőt 1984-ben verték.

A fiatalabb Halliday tettetett szomorúsággal mered idősebb énjének holttestére, majd a helyszínen összegyűlt gyászolók felé fordul.[3] Csettint egyet, mire a jobb kezében egy tekercs jelenik meg. Látványos gesztussal kinyitja, és a tekercs végiggördül a padsorok közötti folyosón. Halliday ezután áttöri a Negyedik Falat: megszólítja a nézőt, és olvasni kezd.

– Én, James Donovan Halliday, tiszta elme és megbízható emlékezet birtokában, e helyütt hivatalosan és visszavonhatatlanul kijelentem, hogy ez a végakaratom, továbbá érvénytelenítek minden olyan végrendeletet és függeléket, amit ez idáig megfogalmaztam… – Halliday tovább olvas, egyre gyorsabban és gyorsabban darálja a jogi szöveget, mígnem már úgy hadar, hogy egy szó sem érthető a mondandójából. Aztán hirtelen megáll. – Na jó, hagyjuk. Még ilyen sebességgel is körülbelül egy hónapig tartana, hogy felolvassam az egészet. És az a sajnálatos helyzet, hogy nincs ennyi időm. – Elejti a tekercset, ami aranyporzuhataggá porladva eltűnik. – Inkább térjünk rá a leglényegesebb pontokra.

A ravatalozó eltűnik, és a helyszín újra megváltozik. Halliday most egy hatalmas páncélterem ajtaja előtt áll. – A teljes vagyonom, amibe beletartozik a vállalatom, a Gregarious Simulation Systems irányítására feljogosító részvénye, zálogba kerül, egészen addig a pillanatig, amíg a végrendeletemben megfogalmazott feltétel be nem teljesül. Az első személy, aki teljesíti a feltételt, megörökli az egész hagyatékomat, ami jelenleg több mint kétszáznegyvenmilliárd dollárt ér.

A páncélterem ajtaja kitárul, és Halliday besétál. A terem elképesztően tágas, és egy gigantikus aranyrúdhalmot őriz, ami nagyjából akkora, mint egy családi ház. – Itt a zsozsó, amit haza lehet vinni – mondja a szélesen vigyorgó Halliday. – Na jó, ennyit talán nem is lehet hazavinni, mi?

Halliday nekidől az aranyrúdhalomnak, és a kamera ráközelít az arcára. – Gondolom, mindenkit nagyon érdekel, hogy hogyan teheti rá a mancsát erre a rengeteg lóvéra. Csak nyugi, srácok, nemsokára rátérek… – Hatásszünetet tart, és olyan arckifejezést vesz fel, mintha valamilyen óriási titkot készülne éppen leleplezni.

Ezután újra csettint egyet, és a páncélterem eltűnik. Ugyanebben a pillanatban Halliday hirtelen zsugorodni kezd, és egy kisfiúvá alakul, aki barna kordbársony nadrágot és kikopott Muppet Show-s trikót visel. Pont úgy néz ki, mint egy iskolai fotón, ami 1980-ban, nyolcéves korában készült. Az ifjú Halliday egy kaotikus állapotú nappaliban áll, amit faburkolatú falak, égetett narancsszínű szőnyeg és giccses, késő ’70-es évekbeli dekoráció határoz meg. A fiú közelében egy 21 hüvelyk átmérőjű tévé pihen, amihez egy Atari 2600-at csatlakoztattak.

– Ez volt életem első konzolja – magyarázza Halliday, most jóval magasabb hangon. – Egy Atari 2600. 1979 karácsonyára kaptam. – Lehupppan az Atari elé, felvesz egy joystickot, és játszani kezd. – Ez volt a kedvenc játékom – mondja, és a tévéképernyő felé biccent, amin egy apró négyzet éppen egyszerű labirintusokon halad keresztül. – A címe Adventure. Ahogy sok korai játékot, az Adventure-t is egyetlen személy tervezte és programozta. Akkoriban azonban az Atari cég nem volt hajlandó elismerni a programozók munkáját, úgyhogy a játékkészítő neve igazából sehol sem jelent meg a csomagoláson. – A tévéképernyőn láthatjuk, amint Halliday egy karddal a kezében lesújt egy vörös sárkányra, a játék alacsony felbontású grafikája miatt azonban ez inkább úgy fest, mintha egy négyzet egy nyilat próbálna beledöfni valamilyen torz kacsába.

– Úgyhogy Warren Robinett, vagyis az Adventure készítője, elhatározta, hogy elrejti a nevét a játékban. A játék egyik labirintusában eldugott egy kulcsot. Ha megtaláltuk ezt az apró, pixelméretű szürke pontot, akkor beléphettünk egy titkos szobába, ahol Robinett eldugta a nevét. – Halliday elnavigálja négyzet alakú főhősét a játék titkos szobájába, majd megjelenik a képernyőn a Készítette: Warren Robinett felirat.

– Ez volt az első Húsvéti Tojás a számítógépes játékok történetében – mondja Halliday, miközben őszinte alázattal a képernyőre mutat. – Robinett anélkül rejtette el a nevét, hogy egy léleknek is szólt volna a tervéről, a titkos szobáról mit sem tudó Atari pedig legyártotta, és a világon mindenütt forgalomba hozta a játékot. Csak pár hónappal később szereztek tudomást a Húsvéti Tojás létezéséről, amikor a kölykök világszerte rábukkantak. Egyike voltam ezeknek a kölyköknek, és az, hogy az elsők között találtam meg Robinett Húsvéti Tojását, életem egyik legklasszabb játékos élménye volt.

A fiatal Halliday elejti a joystickot, és feláll. Eközben a nappali hirtelen szertefoszlik, és a helyszín újra átváltozik. Halliday most egy félhomályos üregben áll, ahol a nyirkos falak a látóterünkön kívül eső fáklyák felől érkező fénysugarakat verik vissza. Ugyanebben a pillanatban Halliday kinézete újra megváltozik, és most az OASIS-os avatárjaként ismert Anorak lesz belőle, egy magas, köpönyeges varázsló, aki a felnőtt Halliday arcának valamivel szalonképesebb változatát viseli (leszámítva a szemüvegét). Anorakon a védjegyét jelentő fekete köpönyeget láthatjuk, amelynek mindkét ujját avatárja hímzett emblémája (egy jókora, kézzel írt A betű) díszíti.

– Halálom előtt – mondja Anorak jóval mélyebb hangon – elrejtettem a saját Húsvéti Tojásomat az OASIS-ban, a legnépszerűbb számítógépes játékomban. Az első, aki megtalálja a Húsvéti Tojást, megörökli a teljes vagyonomat.

Újabb hatásszünet.

– Jól eldugtam. Nem csak úgy elrejtettem valamelyik kő alá. Talán úgy fogalmazhatnánk, hogy egy olyan titkos szobában eltemetett széfbe zártam, amit egy komplex labirintus közepén rejtettem el, ez pedig valahol – Anorak ekkor megkocogtatja jobb halántékát – idefenn található.

De aggodalomra semmi ok. Hátrahagytam néhány nyomot, amin el lehet indulni. Íme, az első. – Anorak a jobb kezével színpadias mozdulatot tesz, mire hirtelen megjelenik három kulcs, amik lassan forogva lebegnek előtte. Az egyik rézből, a másik jádekőből, a harmadik tiszta kristályból készült. Miközben a kulcsok forognak, Anorak elszaval egy versrészletet, amelynek sorai, elhangzásuk után rövid időre, lángoló feliratként megjelennek a képernyő alján:

Három elrejtett kulcs három titkos kaput nyit

Amik felfedik a kalandorok érdemes vonásait

Akiket nem ejtenek ki a küldetés próbái

Azok markát a Végén busás jutalom ütheti

Amint kimondja az utolsó szavakat, a Jáde- és a Kristálykulcs eltűnik, egyedül a Rézkulcs marad meg, ami most az Anorak nyakán lógó láncon csüng.

A kamera követi Anorakot, amint megfordul, és távolodni kezd az árnyas üregben. Pár másodperccel később megérkezik az üreg sziklás falába épített, masszív faajtóhoz. Ezen fémretesz látható, amelynek felszínébe pajzsokat és sárkányokat gravíroztak. – Nem volt lehetőségem tesztelni a játékot, és egy kicsit aggódom, hogy talán túlságosan is elrejtettem a Húsvéti Tojásomat. Lehet, hogy nagyon megnehezítettem a játékosok dolgát. Nem is tudom. Mindenesetre ha tényleg így van, már akkor is túl késő a változtatáshoz. Majd meglátjuk.

Anorak kitárja a dupla ajtót, és egy irdatlan nagy kincseskamrát fed fel, ami dugig van csillogó aranyérmék és drágakövekkel kirakott serlegek halmaival.[4] Ezután a nyitott bejárathoz lép, szembefordul a nézőkkel, és széttárja a karját, hogy nyitva tartsa a hatalmas dupla ajtót.[5]

– Nem is húzom tovább az időt – jelenti be Anorak. – Kezdődjön hát a vadászat Halliday Húsvéti Tojására! – A varázsló ekkor egy fényvillanás kíséretében eltűnik, és csak a tárva-nyitva álló ajtót meg a mögötte ragyogó kincshalmokat hagyja maga után.

Ezután a képernyő elsötétül.

A felvétel végére Halliday beiktatott egy linket személyes weboldalára, ami a halála reggelén drasztikusan megváltozott. Egy évtizeden keresztül mindössze egy rövid, loopolt animációt lehetett rajta látni, amelyben Anorak egy középkori stílusú könyvtárban ül, egy agyonkaristolt dolgozóasztal fölött görnyedezik, különféle főzeteket kotyvaszt, és poros varázsigés köteteket lapozgat, a mögötte lévő falon pedig egy hatalmas fekete sárkányt ábrázoló festmény látható.

Az animáció azonban most eltűnt, és egy olyan eredményjelző lista szerepelt a helyén, amilyeneket a játéktermi gépek képernyőin láthattunk. A lista tíz számozott helyezésből állt, amelyek mindegyike a JDH (James Donovan Halliday) monogramot tartalmazta, mögöttük pedig egy-egy hat nullából álló eredmény világított. Az eredményjelzőt hamarosan a Toplistaként kezdték emlegetni.

A Toplista alatt egy új ikon is megjelent Halliday weboldalán. Egy apró, bőrkötéses könyvre emlékeztetett, ami az Anorak Almanachja című, ingyenesen letölthető kötetre mutatott. Ez volt Halliday több száz, évszám nélküli naplóbejegyzésének gyűjteménye. Több mint ezer oldalra rúgott, de vajmi kevés információt kínált Halliday magánéletéről vagy mindennapos tevékenységeiről. A bejegyzések nagy része Halliday ömlengéseit tartalmazta különböző számítógépesjáték-klasszikusokról, science fiction és fantasyregényekről, filmekről, képregényekről és a nyolcvanas évek popkultúrájáról. Akadt közöttük jó néhány szellemes vádirat, amiben Halliday kikelt minden ellen, a szervezett vallástól kezdve a diétás üdítőkig.

A verseny, amit hamarosan Vadászat néven kezdtek emlegetni, hamar a globális kultúra szerves része lett. A lottónyereményhez hasonlóan Halliday Húsvéti Tojása is népszerű vágyálom lett a gyerekek és felnőttek körében egyaránt. A játékba ráadásul bárki beszállhatott, és eleinte úgy tűnt, nincs jó vagy rossz megközelítés.

Az Anorak Almanachja igazából csak azt tette egyértelművé mindenki számára, hogy a Tojás megtalálásához elengedhetetlen Halliday különböző megszállottságainak beható ismerete. Ez széles körű érdeklődést váltott ki számos klasszikus számítógépes játék és az 1980-as évek popkultúrája iránt, különösen Észak-Amerikában. Negyven évvel az évtized után a ’80-as évek filmjei, zenéi, játékai és divatja egyszer csak újra megőrjítette az embereket. 2041-re a tüskés séró és az agyonkoptatott farmer újra divatba jött, a slágerlistákat pedig a kortárs zenekarok ’80-as évekbeli slágereket feldolgozó dalai lepték el. Mindazok, akik a ’80-as években kamaszok voltak, öregen átélhették azt a különös élményt, hogy fiatalságuk csodáit és hóbortjait most az unokáik istenítik és tanulmányozzák.

Ugyanezen időszakban új szubkultúra született, amely több millió tagot számlált. A szóban forgó emberek életük minden szabad percét annak szentelték, hogy felkutassák Halliday Húsvéti Tojását. Őket eleinte szimplán tojásvadászokként emlegették, de ez is hosszúnak bizonyult, úgyhogy rövidesen megszületett a „nyest” becenév.

A Vadászat első évében menő volt nyestnek lenni, és szinte minden OASIS-felhasználó ennek vallotta magát.

Amikor elérkezett Halliday halálának első évfordulója, a versengés láza mintha alábbhagyott volna. Etelt egy teljes év, és senki sem talált semmit. Se kulcsot, se kaput. Sokak szerint a problémát részben az OASIS puszta mérete okozta. Ezernél is több szimulált világot tartalmazott, és a kulcsok bármelyikben ott lehettek. A világok alapos átfésüléséhez egy nyestnek évekre volt szüksége.

Bár egyes „hivatásos” nyestek arról hetvenkedtek a blogjaikon, hogy napról napra közelebb jutnak az áttöréshez, hamarosan egyértelmű lett mindenki számára: senki sem tudja pontosan, hogy mit keresnek valójában, vagy hogy hol is kellene elkezdeniük a kutatást.

Aztán eltelt egy újabb év.

Meg még egy.

Sehol semmi.

A közönség nagy része elvesztette az érdeklődését a Vadászat iránt. Egyre többen vélték úgy, hogy ez az egész nem más, mint egy gazdag félnótás által kiagyalt, világméretű szélhámosság. Mások úgy gondolták, hogy ha létezik is a Tojás, senki sem találhatja meg. Több százezer fanatikus nyest élt világszerte, akik évek óta kutatták a rejtélyt éjt nappallá téve. Ha egyikük sem járt sikerrel, egy épelméjű ember minek próbálkozzon?

Halliday Húsvéti Tojásának története szép lassan városi legendává vált, a nyestek folyamatosan apadó törzse pedig lassacskán közröhej tárgya lett. A híradós bemondók minden évben, Halliday halálának évfordulóján, gúnyolódva számoltak be róla, hogy a nyestek még mindig nem haladtak egy tapodtat sem. Ráadásul évente egyre több nyest dobbantott, vagyis bebizonyosodott, hogy Halliday tényleg nehéz feladat elé állította a játékosokat.

Eltelt egy újabb év.

Majd még egy.

Aztán 2045. február 11-ének estéjén a világ szeme láttára megjelent a Toplista tetején egy avatár neve. Öt hosszú év után végre meglett a Rézkulcs: egy tizennyolc éves srác bukkant rá, aki Oklahoma City külvárosának egyik mobilházparkjában élt.

Ez voltam én.

Több tucat könyv, képregény, mozifilm és tévésorozat kísérelt meg beszámolni az ezután történtekről, de mindegyikük mellélőtt. Úgyhogy egyszer és mindenkorra tiszta vizet akarok önteni a pohárba.

ELSŐ SZINT

„Embernek lenni az idő nagy részében szívás.

Egyedül a számítógépes játékok teszik elviselhetővé az életet.”

[Anorak Almanachja, 91. fejezet, 1–2. bekezdés]

0001

Az egyik szomszédos rakás felől érkező fegyverropogás hangja rázott fel. A lövéseket pár percig tompított sikolyok követték, aztán csend lett.

A fegyverropogás nem számított szokatlan zajnak a rakások környékén, mégis felébresztett. Éreztem, hogy valószínűleg nem tudok majd visszaaludni, ezért elhatároztam, hogy a hajnalig hátralévő órákat azzal fogom elütni, hogy felfrissítem néhány játéktermi klasszikusra vonatkozó emlékemet. Galaga, Defender, Asteroids. Ezek a digitális dinoszauruszok már az én születésem előtt is múzeumi daraboknak számítottak. Nyest lévén azonban nem úgy gondoltam rájuk, mint megmosolyogtató, alacsony felbontású régiségekre. Az én szememben felszentelt műtárgyak voltak. A panteon pillérei. Amikor a klasszikusokkal játszottam, ezt őszinte alázattal tettem.

A mobilházunk apró mosókonyhájának sarkában heverő hálózsákban kuporogtam, beékelődve a fal és a szárító közé. Nem voltam szívesen látott vendég a nagynéném szobájában, az előszoba túlsó végén, és ez nekem teljesen megfelelt. Amúgy is jobban szerettem a mosókonyhában henyélni. Meleg volt, biztosított számomra egy bizonyos mértékű intim szférát, és a vezeték nélküli internet sebessége sem volt rossz. Ráadásul, amolyan bónuszként, a helyiségnek folyékony mosópor és szövetlágyító szaga volt. A ház többi része macskahúgytól és a nyomortól bűzlött.

Legtöbbször a rejtekhelyemen aludtam. Az elmúlt néhány éjszaka során azonban a hőmérséklet nulla fok alá esett, és bár utáltam a nagynénémnél dekkolni, még mindig inkább ez, mint tüdőgyulladást kapni vagy halálra fagyni.

A nagynéném mobilházában összesen tizenöten éltek. Ő a három hálószoba legkisebbikében lakott. Depperték az övével szomszédos, Millerék pedig az előszoba végén lévő nagy, központi hálóban laktak. Hatan voltak, és ők fizették a lakbér legnagyobb részét. Tudom, ez alapján baromi zsúfoltnak tűnik, de a mi házunk nem is volt annyira tömött, mint sok másik a rakások területén. A szélesebb típusba tartozott. Bőven jutott hely mindenkinek.

Elővettem a laptopomat, és bekapcsoltam. Ormótlan, súlyos dög volt, majdnem tízéves. Az autópálya másik oldalán lévő, elhagyatott bevásárlóközpont mögötti kukák egyikében találtam. A memória lecserélésével és a kőkorszaki operációs rendszer újratelepítésével sikerült életet lehelnem belé. A processzor a mai átlaghoz mérten egy lajhárnál is lassabb volt, de az én igényeimnek teljesen megfelelt. A laptop volt a hordozható könyvtáram, játéktermi gépem és házimozi-rendszerem. A merevlemezét rogyásig megpakoltam régi könyvekkel, filmekkel, tévésorozat-epizódokkal, zenékkel és a huszadik század szinte összes számítógépes játékával.

Beizzítottam az emulátoromat, és kiválasztottam az egyik örök kedvencemet, a Robotron: 2084-et. Mindig is szerettem a játék frenetikus tempóját és brutális egyszerűségét. A Robotron semmi másról nem szólt, csak az ösztönről és a reflexekről. Akárhányszor leültem egy régi játék elé, sikeresen kitisztítottam a fejem, és ellazultam. Ha lehangoltnak vagy frusztráltnak éreztem magam sanyarú sorsom miatt, mindössze meg kellett nyomnom a PLAYER ONE gombot, és miközben az elmém a monitoron zajló, szünet nélküli pixelküzdelemre koncentrált, a gondjaim rögtön tovaszálltak. A játék kétdimenziós világában az élet pofonegyszerű volt:Csak te vagy a gép ellen. A bal kezed segítségével mozogj, a jobbal lőj, és próbálj életben maradni, ameddig csak tudsz.

Eltöltöttem néhány órát azzal, hogy végigszántottam az agyak, gömbök, kvarkok és melákok végtelennek tűnő hullámain, és próbáltam megmenteni az utolsó emberi családot. De aztán az ujjam begörcsölt, és kiestem a ritmusból. Amikor ilyesmi történt a játék ezen szintjén, mindig a lejtőre kerültem. Alig pár perc alatt feléltem az összes extra életemet, és megjelent a képernyőn leggyűlöltebb mondatom: GAME OVER.

Kikapcsoltam az emulátort, és elkezdtem keresgélni a videofájljaim között, hátha találok valamit, amit nézhetek, miközben megpróbálok visszaaludni. Az elmúlt öt év során letöltöttem minden egyes filmet, tévéműsort és rajzfilmet, ami említésre került az Anorak Almanachjában. Persze még mindig nem daráltam le az összeset. Ehhez valószínűleg évtizedekre lett volna szükségem.

Kiválasztottam a Családi kötelékek egyik epizódját; a ’80-as években sugárzott vígjátéksorozat egy Ohio közepén élő, középosztálybeli család életéről szólt. Azért töltöttem le, mert Halliday egyik kedvence volt, és úgy sejtettem, hogy az egyik epizódban találhatok valamilyen nyomot, ami hasznomra lehet a Vadászatban. Azonnal rákattantam, és többször is megnéztem mind a száznyolcvan részt. Úgy tűnt, képtelen vagyok megunni.

Miközben egyedül ücsörögtem a sötétben, és a laptopomon néztem a sorozatot, mindig azon kaptam magam, hogy elképzelem, amint én élek abban a meleg és fényes házban, meg hogy azok a mosolygó és megértő emberek az én családomat alkotják. És hogy nincs olyan probléma az életben, amit ne lehetne megoldani egyetlen félórás epizód ideje alatt (na jó, az igazán komoly gondokhoz talán egy dupla rész kell).

Az én családi életem soha még csak távolról sem hasonlított a Családi kötelékekben bemutatotthoz, és valószínűleg pont ezért szerettem annyira a sorozatot. Egyke gyereke voltam két menekült kamasznak, akik az otthonomat jelentő rakások világában találkoztak. Az apámat soha nem ismertem. Alig pár hónapos voltam, amikor agyonlőtték. Épp egy közértet próbált kifosztani az áramszünet alatt. Igazából egyedül azt tudtam róla, hogy szereti a képregényeket. A cuccait tartalmazó dobozban találtam több régi pendrive-ot, rajta A csodálatos Pókember, az X-Men és a Zöld Lámpás teljes szériáival. Anyám egyszer elmesélte, hogy apám azért adta nekem az alliteráló Wade Watts nevet, mert ez úgy hangzott, mint a szuperhősök polgári neve. Mint Peter Parker vagy Clark Kent. Attól kezdve, hogy ezt megtudtam, úgy gondoltam, a halála körülményeitől eltekintve klassz fazon lehetett.

Anyám, Loretta kénytelen volt egyedül nevelni engem. Sok emberhez hasonlóan a tizennyolc betöltése után ő is szerződéses munkás lett. Csak így lehetett biztos melóhoz jutni. Két teljes munkaidős OASIS-os állása volt, az egyikben telemarketingezett, a másikban eszkort volt egy internetes bordélyházban. Régen éjszakánként mindig füldugót kellett viselnem, hogy ne halljam, amint a szomszéd szobában különböző mocskos dolgokat mond a más-más időzónában lévő kuncsaftoknak. A füldugók viszont nem működtek valami jól, úgyhogy inkább maximálisra csavart hangerőn régi filmeket néztem.

Mivel az anyám virtuális bébiszitterként is használta az OASIS-t, korán megismerkedtem ezzel a számítógép teremtette világgal. Amint elég idős lettem ahhoz, hogy vizort és haptikus kesztyűt hordjak, anyu segített létrehozni az első OASIS-os avatáromat. Aztán magamra hagyott a ház egyik sarkában, és elment dolgozni, én meg hozzákezdhettem egy teljesen új világ felfedezéséhez, ami feltűnően különbözött az addig ismerttől.

Ettől a pillanattól kezdve többé-kevésbé az OASIS interaktív oktatói programjai neveltek fel, amelyekhez minden gyerek ingyen és bérmentve hozzáférhetett. Gyerekkorom jó nagy részét töltöttem a Szezám utca virtuális változatában; énekelgettem barátságos muppetekkel, és interaktív játékokat játszottam, amik megtanítottak járni, beszélni, összeadni, kivonni, írni, olvasni és osztozkodni. Miután elsajátítottam ezeket a képességeket, nem tartott sokáig rájönnöm, hogy az OASIS a világ legnagyobb közkönyvtára is egyben, ahol még egy magamfajta ágrólszakadt srác is hozzáférhet a valaha kiadott összes könyvhöz, dalhoz, filmhez, tévéműsorhoz, számítógépes játékhoz és mindenféle kincshez. Az emberi civilizáció által felhalmozott tudás és kultúra egészéhez. Mindez ott volt előttem, és csak arra várt, hogy felfedezzem. De az, hogy hozzáfértem ehhez az információrengeteghez, egyszerre lett áldás és átok. Mert így szereztem tudomást az igazságról.

Nem tudom, ti talán máshogy éltétek meg ezt az egészet. De nekem emberi lényként felnőni a Föld nevű bolygón a huszonegyedik században elég nagy szívás volt. Mármint egzisztenciális értelemben.

Az volt a legrosszabb a gyereklétben, hogy soha senki nem mondta el nekem az igazságot a helyzetemről. Ami azt illeti, épp az ellenkezőjét tették. Én meg, mivel gyerek voltam és befolyásolható, nyilván hittem nekik. Értitek, az agyam még nem is érte el a végleges méretét, honnan tudhattam volna, hogy a felnőttek mikor hülyítenek? Sehonnan.

Úgyhogy szépen lenyeltem minden marhaságot, amit belém diktáltak a sötét korokra vonatkozóan. Aztán eltelt egy kis idő, érettebb lettem, és lassacskán rájöttem, hogy attól a pillanattól fogva, hogy előbújtam az anyám méhéből, lényegében mindenki hazudott nekem mindennel kapcsolatban.

Ez eléggé fejbe vert.

Később nem is igazán tudtam megbízni az emberekben.

Amint elkezdtem kutakodni az OASIS ingyenesen hozzáférhető könyvtáraiban, körvonalazódni kezdett előttem a rút igazság. Ott volt az orrom előtt, olyan régi könyvek rejtették, amelyek írói nem féltek őszintének lenni. Művészek, tudósok, filozófusok és költők, sokuk már rég halott. Miközben az általuk hátrahagyott munkákat olvasgattam, végre kezdtem kapiskálni a helyzetet. A helyzetemet. A helyzetünket. Amire a legtöbb szerző „az emberi állapot”-ként hivatkozott. Nem lett tőle virágos jókedvem.

Visszatekintve azt kívánom, bárcsak valaki már az elején elárulta volna nekem az igazságot, amikor már elég idős voltam ahhoz, hogy megértsem. Bárcsak valaki ezt mondta volna:

– A következő a helyzet, Wade. Te egy úgynevezett „emberi lény” vagy. Az ember egy nagyon okos állatfajta. És mint a bolygónk összes többi állata, mi is egy egysejtű organizmustól származunk, amely évmilliókkal előttünk élt. Az élet kialakulásának folyamatát evolúciónak hívjuk, erről később még tanulni fogsz. Hidd csak el, függetlenül attól, amit eddig mondtak neked, igazából így jelentünk meg ezen a bolygón. Van rá egy csomó bizonyíték, a sziklák régóta őrzik a titkot. Ja, hogy van az a sztori? Hogy mindannyiunkat egy Isten nevű, oltári nagy hatalmú pofa teremtett, aki az égben él? Az csak mese habbal. Az egész Isten-sztori igazából egy ősrégi blöff, amivel az emberek már évezredek óta szédítik egymást. Mi találtuk ki. Ahogy a Télapót és a Húsvéti Nyuszit is.

Igaz is. Nincs se Télapó, se Húsvéti Nyuszi. Ezek is kitalációk. Bocs, kölyök. Szokd meg.

Valószínűleg elgondolkodtál már azon, hogy vajon mi történt, mielőtt megérkeztél volna. Igazából elég sok minden. Amint megjelentek a bolygón az emberek, akkor kezdtek a dolgok igazán érdekessé válni. Apró, „törzsek”-nek nevezett csoportokba szerveződtünk, és vadászat útján kellett gondoskodnunk a táplálékunkról. Aztán rájöttünk, hogyan kell növényeket termeszteni és állatokat tenyészteni, ettől kezdve pedig nem kellett folyton költözködnünk. A törzseink egyre nagyobbak lettek, és úgy elterjedtünk a bolygón, mint valamilyen megállíthatatlan vírus. És miután a földek, erőforrások és a kitalált isteneink címén kiháborúztuk magunkat egymással, az úgynevezett „globális civilizáció”-ba szerveztük a törzseinket. Mondjuk, őszintén szólva, ez nem volt se túl szervezett, se túl civilizált, és az egymással vívott harcot is folytattuk. Viszont felfedeztük magunknak a tudományt, ami segített abban, hogy megértsük, kik vagyunk és honnan jöttünk. Továbbá lehetővé tette azt is, hogy fejlesszük a különböző technológiáinkat. És ahhoz képest, hogy igazából szőrtelen majmok vagyunk, elég menő dolgokat sikerült feltalálnunk. A számítógépet. Gyógyszereket. A lézersugarat. A mikrohullámú sütőt. A műszívet. Az atombombát. Sőt, pár fazont elküldtünk a Holdra, és vissza is hoztuk őket. Mindemellett létrehoztunk egy globális kommunikációs hálózatot, ami lehetővé teszi számunkra, hogy bárhol, bármikor kapcsolatba léphessünk egymással. Ez azért nem semmi.

De itt jön a rossz hír. A mi globális civilizációnknak hatalmas ára volt. Elég sok energiára volt szükségünk a felépítéséhez, és az energiaforrásaink alapja a föld mélyén eltemetett, élettelen növények és állatok sokasága. Ezen források nagy részét már a te érkezésed előtt felhasználtuk, úgyhogy mostanra szinte semmink sem maradt. Ez azt jelenti, hogy már nincs elengedő energiánk ahhoz, hogy úgy működtessük a civilizációnkat, mint régen. Úgyhogy minimál üzemmódra kellett kapcsolnunk. Ezt a Globális Energiaválság becenéven emlegetjük, és már tart egy ideje.

Ráadásul kiderült, hogy a fosszilis energiaforrások elégetésének volt pár csúnya mellékhatása, például sikerült megemelnünk a bolygónk hőmérsékletét, és tönkrevágnunk a környezetünket. Úgyhogy a sarki jégsapkák olvadni kezdtek, a tengerszint folyamatosan emelkedik, és az időjárás is teljesen kaotikus. A növények és az állatok rekordmennyiségben pusztulnak ki, és sok ember éhezik vagy otthontalan. A háborúskodásról pedig nem szoktunk le, leginkább a megmaradt energiaforrásaink okán irtjuk egymást.

Szóval, kölyök, lényegében arról van szó, hogy az élet manapság sokkal keményebb, mint a Régi Szép Időkben, még jóval a születésed előtt. Régen elég klassz volt minden, ma viszont inkább ijesztő. Őszintén szólva nem vár ránk túl rózsás jövő. Elég rosszkor születtél, és nagyon úgy fest, hogy a javulás helyett minden egyre rosszabb lesz. Az emberi civilizáció „hanyatlik”. Sokak szerint egyenesen „végnapjait járja”.

Valószínűleg foglalkoztat a kérdés, hogy mi lesz veled. Erre könnyű válaszolni. Ugyanaz történik majd veled, mint minden egyes emberrel, aki valaha élt. Meg fogsz halni. Mind meghalunk. Ez van.

Hogy mi történik velünk, amikor meghalunk? Nos, ebben sincs konszenzus. De minden jel arra utal, hogy semmi sem történik. Egyszerűen csak meghalunk, az agyunk leáll, és aztán már nem leszünk itt, hogy mindenféle keresztkérdéseket tegyünk fel. Ja, hogy ezzel kapcsolatban is hallottál mindenféle sztorit? Hogy van egy „mennyország” nevű csodálatos hely, ahol nincs több fájdalom és halál, és örökké élhetünk az állandó boldogság állapotában? Ez is teljes kamu. Mint az az Isten-sztori. Nincs bizonyíték a mennyország létezésére, és soha nem is volt. Ezt is csak kitaláltuk. Ezt hívják vágybeteljesítő gondolkodásnak. Mostantól tehát úgy kell élned az életedet, hogy tudod: egy nap meghalsz, és örökre eltűnsz.

Bocs.

Na jó, még egyszer meggondolva mindez talán tényleg túl sok lett volna egy kissrác számára. Talán mégsem olyan jó ötlet elmondani egy frissen érkezett emberi lénynek, hogy a káosz, fájdalom és nyomorúság világába született, és még pont végig fogja nézni, amint minden a darabjaira hullik. Minderre fokozatosan, sok-sok év alatt jöttem rá, és még így is olyan durván megrázott, hogy egy ideig le akartam ugrani egy hídról.

Szerencsére azonban volt hozzáférésem az OASIS-hoz, ami menekülést jelentett egy jobb valóságba. Az OASIS-nak köszönhetem, hogy nem őrültem meg. Ez volt a játszóterem és a bölcsődém. Egy varázslatos hely, ahol minden lehetséges.

Amikor anyunak nem kellett dolgoznia, egyszerre jelentkeztünk be, és együtt játszottunk vagy vettünk részt interaktív, mesébe illő kirándulásokon. Az OASIS volt legszebb gyerekkori emlékeim helyszíne. Anyunak mindig kényszerítenie kellett arra, hogy esténként kijelentkezzek, mert soha nem akartam visszatérni a valóságba. A valóság szar volt.

Soha nem anyut vádoltam a dolgok állásáért. Mint mindenki más, ő is a sors és a kegyetlen körülmények áldozata volt. A jólét világába született, még épp időben ahhoz, hogy végignézze, amint az lassan szétesik. Leginkább arra emlékszem vele kapcsolatban, hogy mennyire sajnáltam. Folyton lehangolt volt, és úgy tűnt, egyedül a kábítószerek nyújtanak neki valódi örömet. Végül persze ezek ölték meg. Tizenegy éves koromban valamilyen rossz anyagot lőtt a karjába, és a lepukkant, kihajthatós kanapénkon elnyúlva halt meg, miközben zenét hallgatott egy régi mp3-lejátszóról, amit a megjavítása után adtam neki előző karácsonyra.

Ekkor kellett beköltöznöm a nővéréhez, Alice-hez. Alice néni nem kedvesség vagy a családtagok iránti felelősségérzet okán fogadott be, hanem azért, mert így minden hónapban kapott a kormánytól extra étkezési utalványokat, amikkel kábítószert vásárolt magának. Az idő nagy részében magamnak kellett gondoskodnom az étkezésemről. Ez általában nem jelentett problémát, mert jó érzékkel találtam régi számítógépeket és OASIS-konzolokat, amiket aztán megjavítva eladhattam különböző zálogházakban, vagy elcserélhettem étkezési utalványokra. Eleget kerestem ahhoz, hogy ne haljak éhen, és ezzel máris beljebb voltam, mint sok szomszédom.

Amikor az anyám halála utáni évben be kellett cuccolnom a nagynénémhez, sokáig az önsajnálat és az elkeseredettség mocsarában dagonyáztam. Próbáltam a helyzet napos oldalát nézni, és igyekeztem folyton emlékeztetni magam arra, hogy hiába árvultam el, még mindig jobban élek, mint a legtöbb gyerek Afrikában. Meg Ázsiában. Meg sok más helyen. Mindig volt tető a fejem felett, és ételben sem szenvedtem hiányt. És persze ott volt az OASIS. Úgyhogy nem is volt olyan rossz az életem. Legalábbis ezt mondogattam magamnak, hogy hiábavaló kísérletet tegyek az engem emésztő epikus magány elüldözésére.

Az anyám halála után egy évvel vette kezdetét a Vadászat Halliday Húsvéti Tojására, és azt hiszem, végül is ez mentett meg. Hirtelen találtam valamit, amibe megérte időt fektetni. Egy álmot, amit megérte kergetni. A Vadászat célt adott nekem. Egy teljesítendő küldetést. Okot a felkelésre. Adott valamit, amit várhattam.

Amikor elkezdtem keresni a Tojást, a jövő már nem is tűnt olyan komornak.

Épp a Családi kötelék-es minimaratonon vettem részt, a sorozat negyedik epizódjának felénél jártam, amikor a mosókonyha ajtaja nyikorogva kinyílt, és Alice nénikém besétált. A toprongyos otthonkát viselő, alultáplált hárpiaként jellemezhető rokonom egy piszkos ruhákkal teli kosarat szorongatott. Sokkal összeszedettebbnek tűnt, mint általában, ami rossz hír volt. Jóval könnyebben lehetett bánni vele, amikor valamilyen drog hatása alatt állt.

A tőle megszokott, lekicsinylő tekintettel rám pillantott, majd elkezdte bepakolni a ruháit a mosógépbe. Aztán hirtelen megváltozott az arckifejezése, és gyanakvóan nézett rám. Amikor kiszúrta a laptopomat, teljesen kikerekedett a szeme. Gyorsan bezártam, és igyekeztem besuvasztani a hátizsákomba, de tudtam, hogy elkéstem.

– Add azt ide, Wade! – parancsolt rám, és a laptopért nyúlt. – Beadhatom a zaciba, hogy könnyebb legyen kifizetni a lakbért.

– Nem! – kiáltottam, és elhúzódtam tőle. – Ne már, Alice néni. A suliban szükségem van a laptopra.

– Inkább arra lenne szükséged, hogy megtanulj hálát mutatni! – ugatta. – Rajtad kívül mindenki beszáll a lakbérbe. Elegem van belőle, hogy rajtam élősködsz!

– Megtartod az összes étkezési utalványomat. Ez több pénz, mint a lakbér rám eső része.

– Egy fenét! – Még egyszer megpróbálta kiráncigálni a kezemből a gépet, de nem voltam hajlandó elengedni. Hátat fordított, és átdobogott a szobájába. Tudtam, mi következik, ezért begépeltem egy parancsot a laptopomon, ami lezárta a billentyűzetet, és törölte a merevlemez tartalmát.

Néhány másodperccel később visszatért Rickkel, a még félig alvó pasijával. Rick folyton meztelen felsőtesttel járt-kelt, mert szerette villogtatni börtöntetoválásai mutatós gyűjteményét. Szó nélkül bevitt nekem egy gyomrost, és amint a padlóra kerültem, kirántotta a kezemből a laptopot. Aztán Alice nénikémmel kisétált a szobából, és rögtön el is kezdték számolni, hogy mennyit kaphatnának a masináért.

A laptop elvesztése nem volt akkora szám. A rejtekhelyemen őriztem két tartalék gépet. Persze ezek messze nem voltak olyan gyorsak, mint az elkobzott laptop, és tudtam, hogy fel kell majd másolnom rájuk az összes médiafájlomat a biztonsági mentéseket tartalmazó merevlemezeimről. Totál kiszúrás. De csak magamnak köszönhettem. Tudtam, milyen kockázatos dolog bármi értékeset is idehozni.

A hajnal sötétkék fénye kezdett bekúszni a mosókonyha ablakán. Úgy döntöttem, a mai napon bölcs lenne korábban elindulni az iskolába.

Amilyen gyorsan csak tudtam, felöltöztem: belebújtam elnyűtt kordnadrágomba, buggyos pulóverembe és túlméretes kabátomba. Ennyi volt a teljes ruhatáram. Aztán felvettem a hátizsákomat, és felmásztam a mosógép tetejére. Felhúztam a kesztyűmet, és kinyitottam a zúzmarás ablakot. Miközben a tekintetem végigvándorolt a mobilháztetők egyenetlen felszínű tengerén, az arcomat megcsípte a sarkvidéki reggeli levegő.

A nagynéném mobilháza egy huszonkét házból álló „rakás” legfelső egysége volt, vagyis egy-két szinttel magasabban helyezkedett el a közvetlen környezetében lévő rakások többségénél. A legalsó szinten lévő házak a földön vagy az eredeti betontalapzaton pihentek, a fölöttük lévő egységeket pedig egy vasbeton állványzat, az évek során darabonként és esetlegesen összetákolt rácsozat tartotta.

A Portland Avenue-i Rakáson éltünk, színtelen bádog cipősdobozok egyre jobban terpeszkedő kaptárában, amely az I40-es autópálya két oldalán rozsdásodott, Oklahoma City hanyatló felhőkarcoló-központjától egy kicsivel nyugatra. Több mint ötszáz rakást foglalt magába, amelyeket újrahasznosított csövek, támgerendák és gyalogoshidak silány hálózata kötött össze. A rakások folyamatosan táguló peremét tucatnyi ezeréves daru díszítette (ezek emelték a rakásokat). A rakások legfelső szintjét vagy „tetejét” régi szolárpanelek szőttese borította, amelyek pluszenergiát biztosítottak a lenti egységek számára. Tömlők és hullámlemez csövek tömkelege kígyózott fel-le minden egyes rakás oldalán: vízzel látták el a mobilházakat, és elszállították a szennyvizet (a város bizonyos más rakásainál ez luxusnak számított volna). A legalsó szintre (amit földszintként is emlegettek) csak nagyon kevés napfény jutott el. A rakások közötti sötét, szűk földdarabokat magukra hagyott kocsik és teherautók porladó csontvázai lepték el; a járművek benzintankjai már rég üresek voltak, kipufogócsöveik pedig eldugultak.

Az egyik szomszédunk, Mr. Miller egyszer elmagyarázta nekem, hogy a miénkhez hasonló mobilházparkok eredetileg mindössze néhány tucat épületből álltak, amelyek rendezett sorokban pihentek a földön. Az olajválság és az energiakrízis beköszönte után azonban a nagyvárosokat elözönlötték a környező külvárosi és falusi körzetekből áramló menekültek, ennek eredményeként pedig a városok nem tudtak elegendő lakhelyet biztosítani az emberek számára. A nagyvárosoktól köpésnyire lévő területek egyszerre túlságosan értékesek lettek ahhoz, hogy elpazarolják őket mobilházak vízszintesen terjeszkedő telepére, úgyhogy a talajfelszín maximális kihasználása érdekében valaki előállt a Mr. Miller által „rámoljuk egymásra a tetveket-projekt” nevű zseniális ötlettel. Az elgondolás hamar népszerűvé vált, és az ország különböző mobilházparkjai a miénkhez hasonló rakásokká fejlődtek, amik kunyhótelepek és menekülttáborok különös hibridjeit alkották. Megtalálhatóak voltak a legtöbb nagyváros peremén: mindegyiküket a szüleimhez hasonló gyökértelen tahók lakták, akik a munka, étel, elektromosság és megbízható OASIS-hozzáférés reményében leléceltek haldokló kisvárosaikból, és az utolsó csepp benzinjük (vagy bármilyen málhás eszközük) segítségével elvontatták a családjukat és mobilházukat a legközelebbi metropolisba.

A parkunk minden rakása legalább tizenöt szint magas volt (amit a változatosság kedvéért néha megszakított egy-egy konténer, áramvonalas mobilház vagy VW mikrobusz). Az elmúlt néhány év során sok rakás elérte a húsz szintet, vagy akár magasabbra is nyúlt annál. Ez sokakat aggasztott. Előfordult, hogy egy rakás összeomlott, és ha az állványzat támasztékai rossz szögben hajlottak el, a dominóhatás eredményeként a szomszédos négy-öt rakás is összeomlott.

A mobilházunk a park északi peremének közelében helyezkedett el, amely egy rogyadozó autópálya-felüljáróval volt szomszédos. A mosókonyha ablakából nagyszerűen ráláttam a töredezett aszfalton vánszorgó elektronikus járművek vékony sorára, amelynek tagjai különböző árukat és munkásokat szállítottak a városba. Miközben a zord horizontot kémleltem, előbújt a nap élénk narancssárga szelete. Az égitest emelkedését nézve végigcsináltam egy mentális rituálét: amikor a napot láttam, mindig emlékeztettem magam, hogy egy csillagot látok. Galaxisunk százmilliárdnál is több csillagának egyikét. Az ismert világegyetem több milliárd galaxisának egyikében. Ezt csak azért csináltam, mert így könnyebb volt a helyi értékükön kezelni a dolgokat. Azután kezdtem el gyakorolni ezt a rituálét, hogy megismertem a Kozmosz című, kora nyolcvanas évekbeli tudományos sorozatot.

Amilyen halkan csak tudtam, kislisszoltam az ablakon, és az ablakkeret aljába kapaszkodva leereszkedtem a ház fémoldalának hideg felületén. Az épületet tartó acélplatform alig valamivel volt szélesebb és hosszabb a járműnél, így jó ha fél méter keskeny perem vette körül. Óvatosan leengedtem magam erre, majd felálltam, hogy becsukjam magam mögött az ablakot. Ezután megragadtam a kötelet, amit kapaszkodó gyanánt szereltem fel derékmagasságban, és a platform sarkát megcélozva elkezdtem oldalazni a peremen. Onnan már átléphettem a létraszerű állványzatra. Amikor csak elhagytam a házat, vagy visszatértem ide, szinte mindig ezt az utat választottam. A rakás oldalához rozoga fémlépcsőt erősítettek, de az folyton dülöngélt, és nekiütközött az állványzatnak, úgyhogy nem tudtam volna anélkül használni, hogy felhívom magamra a figyelmet. Az pedig nem lett volna túl szerencsés. A rakások területén célszerű volt inkább inkognitóban közlekedni, amikor csak lehetett. Akadt errefelé néhány veszélyes és elkeseredett ember; az a fajta, aki kirabol, megerőszakol, aztán eladja a szerveidet a feketepiacon.

A fémrácsozaton való leereszkedés mindig a Donkey Konghoz és a Burgertime-hoz hasonló, régi platformjátékokra emlékeztetett. Ebből a benyomásból kiindulva pár éve megterveztem a saját Atari 2600-as játékomat (ez a nyestek számára amolyan beavatási szertartás volt, mint amikor egy jedi összerakja élete első fénykardját). A Pitfallt nyúló művem címe Rakások volt. Egy függőleges mobilház-labirintuson kellett átvágni, leselejtezett számítógép-alkatrészeket kellett összegyűjteni, étkezési utalványokkal lehetett energiát feltölteni, és el kellett kerülni az iskola felé vezető úton felbukkanó metamfetamin-függőket és pedofilokat. A játékom sokkal szórakoztatóbb volt a valóságnál.

Ereszkedés közben megálltam az otthonunknál három szinttel lejjebb lévő áramvonalas mobilház mellett, ahol egy barátom, Mrs. Gilmore élt. A hetvenes évei közepén járó aranyos néni mindig nevetségesen korán kelt. Bekukucskáltam az ablakán, és láttam, hogy a konyhában tesz-vesz. Pár másodperc múlva észrevett, és felragyogott a szeme.

– Wade! – köszöntött, és kinyitotta nyikorgó ablakát. – Jó reggelt, édes fiam!

– Jó reggelt, Mrs. G! – üdvözöltem. – Remélem, nem ijesztettem meg.

– A legkevésbé sem – mondta, és az ablak felől érkező hideg levegő miatt összehúzta a köntösét. – Meg fogsz fagyni odakinn! Nem jössz be inkább reggelizni? Van szójasonkám, és ezek a porból készült tojások sem olyan rosszak, ha elég sót szórsz rájuk…

– Köszönöm, Mrs. G, de ma reggel nem megy. Iskolába kell mennem.

– Hát jó. De az ajánlat legközelebb is élni fog. – Csókot dobott felém, majd elkezdte bezárni az ablakot. – Aztán próbáld nem kitörni a nyakad, Pókember. Jó?

– Persze. Minden jót, Mrs. G! – Intettem neki, majd folytattam az ereszkedést.

Mrs. Gilmore igazi tündér volt. Mindig hagyta, hogy lustálkodjak a kanapéján, aludni viszont a macskái miatt nehezen tudtam nála. Mrs. G hipervallásos volt, és ideje nagy részét az OASIS-ban töltötte: egy olyan nagy, online megatemplom gyülekezetében üldögélt, zsolozsmákat énekelt, prédikációkat hallgatott, és virtuális túrákkal bejárta a Szent Földet. Ha néha-néha becsődölt az OASIS-konzolja, megjavítottam, cserébe bármeddig faggathattam arról, hogy milyen volt a nyolcvanas években felnőni. Nagyon menő érdekességeket tudott az évtizedről; olyasmiket, amikről a könyvekből vagy a filmekből nem szerezhettem volna tudomást. Ráadásul mindig imádkozott értem. Megtette a tőle telhetőt, hogy megmentse a lelkem. Soha nem volt elég bátorságom ahhoz, hogy megmondjam neki: szerintem a szervezett vallás műbalhé. A hit reményt és energiát adott neki – én ugyanezt kaptam a Vadászattól. Hogy az Almanachot idézzem: „Az üvegházakban élők befoghatják a pofájukat.”

Amikor elértem a legalsó szintet, leugrottam az állványzatról, és a hátralévő pár métert a levegőben tettem meg. Gumicsizmám hangosan placcsant a latyakon és a befagyott sáron. Lenn még mindig elég sötét volt, úgyhogy bekapcsoltam az elemlámpámat, és azzal indultam el kelet felé. Próbáltam elnavigálni a majdnem teljesen fekete labirintusban, és nagyon igyekeztem nem beleütközni egy bevásárlókocsiba, akkumulátorba vagy a rakások közötti szűk sikátorokban felhalmozott kacatokba. Ilyen korai időpontban szinte soha senkivel nem találkoztam errefelé. Az ingázó járatok csak párszor indultak naponta, úgyhogy az állással rendelkező szerencsések már az országút melletti buszmegállóban várakoztak. Legtöbben a város körüli üzemek egyikében dolgoztak napszámosként.

Miután megtettem úgy fél kilométert, elértem a rakások északi peremén lévő, régi kocsikból és teherautókból álló hatalmas dombot. A daruk évtizedekkel ezelőtt eltakarították a lehető legtöbb elhagyatott járművet, hogy helyet csináljanak az újabb és újabb rakásoknak, az elárvult verdákból pedig gigantikus kupacokat emeltek a telep szegélyén. Némelyik majdnem olyan magas volt, mint maguk a rakások.

Odasétáltam a halomhoz, és miután egy gyors körbepillantással megbizonyosodtam arról, hogy senki sem figyel vagy követ, oldalra fordultam, és átpréseltem magam két összezúzott autó közötti nyíláson. Kúszva-mászva egyre beljebb hatoltam az össze-vissza görbülő fémdarabok düledező hegyében, mígnem elértem egy furgon hátsó részének apró nyitott terét. A járgánynak csak a hátsó harmada volt látható. A többi részét eltakarták a rajta és körülötte felhalmozott járművek. A tetején két felfordított teherautó hevert különböző szögekben, a súlyuk nagy részét viszont a furgont körbefogó autók tartották, és ezek együttesen védőpajzsféleséget hoztak létre, ami megakadályozta, hogy a rápakolt járművek hegye agyonnyomja a furgont.

Kiemeltem a nyakamba akasztott láncot, amin egy kulcs függött. Valamilyen szerencse folytán ez a slusszkulcs még mindig a zárban volt, amikor rátaláltam. Az itt felstószolt járművek közül sokat működőképes állapotban hagytak magára. A tulajdonosaiknak már nem tellett üzemanyagra, úgyhogy csak leparkolták őket ide, és továbbálltak.

Zsebre dugtam az elemlámpámat, és kinyitottam a furgon jobb hátsó ajtaját. Úgy félméternyit engedett, ami pont elég volt ahhoz, hogy bepréseljem magam rajta. Utána behúztam az ajtót, és visszazártam. A furgon hátsó ajtóin nem voltak ablakok, úgyhogy egy másodpercig vaksötétben görnyedeztem, majd az ujjam rátalált a plafonra szigszalagozott régi elosztóra. Bekapcsoltam, mire egy öreg asztali lámpa fénye töltötte be a szűk teret.

A szélvédő helyén lévő nyílást egy személyautó összegyűrt, zöldes színű tetejével fedtem be, a jármű elejét ért kár pedig nem terjedt tovább, úgyhogy a belső tér maradék része sértetlen maradt. Valaki eltávolította mind a négy ülést (valószínűleg azért, hogy bútorként használhassa fel azokat), így egy körülbelül százhúsz centiméter magas, ugyanilyen széles és kétszáz centi hosszú „szoba” maradt hátra.

Ez volt a rejtekhelyem.

Négy évvel korábban, leselejtezett számítógép-alkatrészek keresgélése közben találtam rá. Amikor először nyitottam ki a furgon ajtaját, és néztem be a jármű sötét belsejébe, azonnal tudtam, hogy valami felbecsülhetetlen értékűt találtam: egy privát teret. Erről a helyről senki más nem tudott, így nem kellett aggódnom amiatt, hogy a nagynéném vagy az aktuális pancser, akivel éppen járt, elkezd itt szekálni. Itt tarthattam a holmijaimat, és nem kellett stresszelnem, hogy ellopják őket. A legfontosabb pedig az volt, hogy innen békében hozzáférhettem az OASIS-hoz.

A furgon lett a menedékem. A Denevérbarlangom. Magányos Erődöm. Ez volt az a hely, ahol iskolába jártam, házit írtam, könyveket olvastam, filmeket néztem és számítógépes játékokkal játszottam. Továbbá itt folytattam végeláthatatlan kutatásomat Halliday Húsvéti Tojása után.

A falakat, az ajtót és a plafont tojástartó- és szőnyegdarabokkal fedtem le, hogy a lehető legjobban hangszigeteljem a járművet. A sarokban többdoboznyi kinyiffant laptop és kidobott számítógép-alkatrész hevert, egy régi aksikkal teli állvány és egy akkultöltővé felturbózott szobabicikli. Az egyetlen bútorom egy összehajtható kerti szék volt.

Ledobtam magamról a hátizsákomat, kibújtam a dzsekimből, és felpattantam a szobabiciklire. Az aksik töltése jelentette számomra az egyetlen rendszeres testmozgást. Addig pedáloztam, amíg a mérő szerint az akkumulátorok teljesen feltöltődtek, majd leültem a székre, és bekapcsoltam a mellé helyezett apró elektromos fűtőtestet. Lehúztam a kesztyűmet, és miközben a fűtőszálak élénk narancsszínűvé változtak, dörzsölgettem előttük a tenyerem. Nem hagyhattam túl sokáig bekapcsolva a fűtőtestet, mert akkor lemerítette volna az aksikat.

Kinyitottam a patkánybiztos fémdobozt, amiben a dugikajámat őriztem, és kivettem belőle egy palack vizet meg egy csomag porból készült tejet. Ezeket összekevertem egy tálban, majd a folyadékra öntöttem egy fényűző adag Fruit Rocks zabpelyhet. Amint az utolsó falattal is végeztem, előhalásztam egy régi, műanyagStar Trek-es uzsonnásdobozt, amit a furgon összezúzott műszerfala alatt dugtam el. Ebben tartottam legértékesebb tárgyaimat: az iskola által kiadott OASIS-konzolt, haptikus kesztyűt és vizort. Ekkoriban nem voltak ezeknél fontosabb tulajdonaim. Túl értékesek voltak ahhoz, hogy bárhová is magammal vigyem őket.

Felhúztam ruganyos haptikus kesztyűimet, és megmozgattam bennük az ujjaimat, hogy megbizonyosodjak róla: egyik ízületnél sem ragadtak össze. Aztán kézbe vettem az OASIS-konzolomat, egy lapos fekete téglalapot, ami nagyjából akkora volt, mint egy puha fedeles könyv. Vezeték nélküli hálózati antennát építettek bele, de mivel a furgon egy hatalmas fémhalom alatt rekedt, szar volt a vétel. Úgyhogy szereztem egy külső antennát, amit a hulladékdomb tetején lévő autók egyikének motorháztetejére erősítettem. Az antennakábel egy lyukon keresztül kígyózott fel, amit a furgon tetejébe ütöttem. Bedugtam a konzol oldalán lévő portba, levettem a szemüvegemet, és feltettem a vizort. A szerkezet kényelmesen passzolt a szememre, akár egy úszószemüveg, ami kizár minden külső fényt. A halántékrészébe apró füldugókat építettek, amik rögtön megtalálták a helyüket a fülemben. Ellátták továbbá két sztereó mikrofonnal is, amik rögzítették minden egyes megszólalásomat.

Bekapcsoltam a konzolt, és ezzel kezdetét vette a bejelentkezés folyamata. Vörös villanás jelezte, hogy a vizor leszkenneli a retinámat. Amint a személyazonosságom hitelesítésre került, megköszörültem a torkom, és érthetően artikulálva elmondtam a bejelentkezési szövegemet: „A Csillagközi Szövetség újonc vadászpilótája vagy, és véded a határokat Xur és a Ko-Dan armada ellen.”

Miután a hangommal együtt a jelszavam is ellenőrzésre került, véget ért a bejelentkezés folyamata. Ezután a következő szöveg jelent meg virtuális kijelzőm közepén:

Retinaellenőrzés kész. Személyazonosság megerősítve.

Üdvözlet az OASIS-ban, Parzival!

Bejelentkezés időpontja: 07:53:21 – 2045. 02. 10.

Miközben a szöveg elhalványult, rövid, mindössze három szóból álló üzenet jelent meg a helyén. Ezt maga James Halliday iktatta be, amikor az OASIS rendszerét programozta. Tiszteletadásnak szánta a szimuláció ősei felé, fejet akart hajtani fiatalkora játéktermi gépei előtt. Az OASIS-felhasználók mindig ezeket a szavakat látták utoljára azelőtt, hogy elhagyták a valódi világot, és beléptek a virtuálisba:

EGYES JÁTÉKOS, KÉSZÜLJ!

0002

Amint a bejelentkezés folyamata véget ért, az avatárom megjelent a suli második emeletén lévő szekrényem előtt. Vagyis pontosan ott, ahol előző este álltam, amikor kijelentkeztem.

Körülnéztem a folyosón. A virtuális környezetem majdnem (de csak majdnem) valóságosnak tűnt. Az OASIS-on belül mindent gyönyörűen rendereltek három dimenzióban. Hacsak nem nagyítottam bele a képbe, hogy közelebbről is megszemléljem a környezetemet, könnyedén elfeledkezhettem róla, hogy számítógép által generált világban járok. Ezt az illúziót még az iskola által kiadott, béna OASIS-konzol is képes volt megteremteni. Azt hallottam, hogy ha az ember a legkorszerűbb immerziós berendezéssel lép be a szimulációba, akkor szinte képtelen lesz megkülönböztetni az OASIS-t a valóságtól.

Hozzáértem a szekrényem ajtajához, ami halk, fémes kattanással nyílt ki. Belül alig volt dekoráció. Egy fotó a lézerpisztolyt szorongató Leia hercegnőről. Egy csapatkép a Gyalog galopp-os jelmezükben pózoló Monty Python-csapatról. James Halliday Time Magazine-es címlapfotója. Felnyúltam a szekrény felső polcán lévő füzeteimhez, amik a megérintésüket követően eltűntek, majd az avatárom hátizsákjában bukkantak fel.

A füzeteket leszámítva az avatáromnak csupán pár szerény holmija volt: egy elemlámpa, egy vasból készült rövid kard, egy apró bronzpajzs és egy pántokkal ellátott bőrpáncél. Ezek egyike sem ruházott fel mágikus képességgel, és mindegyik alacsony minőségű volt, de nívósabb cuccokra nem tellett. Az OASIS-ban fellelhető tárgyak annyit (sőt néha többet) kóstáltak, mint a valóságban megvásárolhatók, és ezekért nem fizethettünk étkezési utalványokkal. Az OASIS valutája a virtuális világbeli érme volt, és ezen sötét időkben ez jelentette a világ egyik legstabilabb értékű fizetőeszközét, ami többet ért, mint a dollár, az euró és a jen.

A szekrényajtóm belsejére apró tükröt szereltek, és miközben bezártam, megpillantottam virtuális énemet. Úgy terveztem meg az avatárom arcát és testét, hogy többé-kevésbé rám hasonlítson. Igaz, az avatárom valamivel magasabbra nőtt, és kisebb volt az orra. Plusz vékonyabb volt, izmosabb, és hiányoztak az arcáról a pattanások. Ezen jelentéktelen apróságoktól eltekintve olyanok voltunk, mint két tojás. Az iskola szigorúan vett szabályzata előírta, hogy minden tanuló avatárja ember kell hogy legyen, és olyan idős, illetve nemű, mint a tulajdonosa. Nem lehettek óriási, kétfejű, hermafrodita démon avatárjaink. Az iskola területén legalábbis nem.

Viszont olyan nevet adhattunk neki, amilyet csak akartunk, feltéve, hogy egyedi volt. Vagyis olyan nevet kellett választani, amire még senki nem csapott le. Az avatárunk neve egyúttal az e-mail címünkkel és a chatazonosítónkkal is egyezett, úgyhogy jó hangzású és könnyen megjegyezhető elnevezésre volt szükség. Közszájon forgott néhány sztori, amelyek szerint bizonyos hírességek nagy mennyiségű pénzt perkáltak le egyes OASIS-felhasználóknak, hogy megvásárolják tőlük az általuk már lefoglalt, hőn áhított nevet.

Az avatáromat első körben Nagy_Wade-nek neveztem el. Ezután pár havonta rendszeresen lecseréltem, általában valami hasonlóan nevetségesre. A legutóbbi név viszont már öt évet is kibírt. A Vadászathoz való csatlakozás napján, amikor eldöntöttem, hogy én is nyest leszek, átneveztem az avatáromat Parzivallá, az Arthur-legendában szereplő lovag után, aki meglelte a Szent Grált. A lovag nevének többi írásmódja, a Perceval és a Percival, már foglalt volt. És nekem amúgy is jobban tetszett a Parzival. Úgy éreztem, jó csengése van.

Az emberek ritkán használták a valódi nevüket online, hiszen az OASIS egyik legnagyobb ajándéka az anonimitás volt. A szimuláción belül csak akkor tudták a többiek, hogy kik vagyunk, ha ez volt a szándékunk. Az OASIS népszerűsége és kultúrája nagyrészt erre épült. Az OASIS-os felhasználói fiók ugyan tárolta valódi nevünket, ujjlenyomatunkat és retinamintázatunkat, de a Gregarious Simulation Systems titkosította ezen információkat. Még a GSS alkalmazottai sem tudták lenyomozni egy avatár mögött álló felhasználó valódi személyazonosságát. Amikor még Halliday igazgatta a vállalatot, a GSS a Legfelsőbb Bíróság egy úttörő döntésénél megnyerte a jogot a felhasználók identitásának titokban tartására.

Amikor beiratkoztam az OASIS Középiskolai Rendszerbe, meg kellett adnom valódi nevemet, levelezési címemet és társadalombiztosítási azonosítómat. Ezeket az információkat a tanulói profilom tárolta, amihez csak az osztályfőnököm fért hozzá. Egyik tanár vagy diák sem tudta, hogy ki vagyok valójában, és ez kölcsönös volt.

A diákok nem használhatták az avatárjaik nevét a suliban. Erre azért volt szükség, hogy ne hangozhassanak el olyan idétlen mondatok, mint például: „Menő_Strici, legyél szíves figyelni!” vagy „DögösPopó69, kérlek, állj fel, és számolj be nekünk a könyvélményedről!” A tanulóknak ehelyett a valódi nevüket kellett használniuk, amit esetenként egy szám követett, hogy megkülönböztesse őket az azonos keresztnevű diákoktól. A beiratkozásom idején már volt két Wade a suliban, úgyhogy én Wade3 néven futottam. Amikor az iskola területén jártam, a név az avatárom feje felett lebegett.

Megszólalt az iskolai csengő, és figyelmeztetés villant fel a kijelzőm sarkában, ami arról tájékoztatott, hogy negyven percem van az első óra kezdetéig. Megfordultam, és elindultam a folyosón; finom kézmozdulatokkal irányítottam avatárom mozgását. Ha a kezem valamiért foglalt volt, a hangommal is kiadhattam parancsokat.

A Világtörténelem elnevezésű osztályterem felé vettem az irányt, és útközben mosolyogtam és integettem az ismerős arcok láttán. Végzős voltam, és tudtam, hogy hiányozni fog a hely, amikor pár hónap múlva leérettségizek. Egyébként sem vártam az iskola végét. Nem volt elég pénzem ahhoz, hogy beiratkozzak a főiskolára, még egy OASIS-belire sem, a jegyeim pedig gyengének számítottak ahhoz, hogy ösztöndíjas lehessek. Az egyedüli tervem az érettségi utáni időszakra az volt, hogy teljes munkaidős nyest leszek. Nem igazán volt választásom. Csak akkor szabadulhattam ki a rakások közegéből, ha megnyerem a versenyt. Kivéve, ha aláírok egy öt évre szóló szerződést valamilyen céggel, ez viszont nagyjából annyira volt csábító, mint üvegszilánkokban fetrengeni a szülinapi zsúromon.

Miközben folytattam az utamat a folyosón, újabb tanulók materializálódtak a szekrényük előtt: a kísérteties jelenések hamar szilárd alakot öltöttek. A diákok csevegésének visszhangja rövidesen betöltötte a folyosót. Nem kellett hozzá sok idő, és megütötte a fülemet egy nekem címzett sértés.

– Lám-lám, csak nem Wade3!? – kiáltotta valaki. Megfordultam, és észrevettem Todd13-at, egy ellenszenves avatárt, akivel az Algebra II órára jártam együtt. A barátai társaságában álldogált. – Csini szerkó, bajnok – mondta. – Honnan csórtad ezt a különlegességet?

Az avatárom fekete trikót és kék farmert viselt. Ez volt az egyik alapkinézet, amit a felhasználónk létrehozásakor kiválaszthattunk. Ősember cimboráihoz hasonlóan Todd13 is valamilyen drága és stílusos skint viselt, amit feltehetően valamelyik off-world bevásárlóközpontban vett.

– Az anyád vette nekem – kiáltottam vissza anélkül, hogy megszakítottam volna a menetelésemet. – Köszönd meg a nevemben, amikor legközelebb hazamész, hogy bekapd a mellét, vagy felvedd a juttatásodat. – Tudom, ez elég gyerekesre sikerült. De hát középsuliba jártunk, még akkor is, ha virtuálisba. Vagyis minél gyerekesebb volt egy visszavágás, annál nagyobb hatással járt.

A megjegyzésem nevetést váltott ki pár haverjából és a közelben lebzselő diákok némelyikéből. Todd13 összevonta a szemöldökét, és elindult felém. Vissza akart vágni, de lenémítottam, így nem hallottam, mit mond. Csak elmosolyodtam, és folytattam az utamat. A némítás funkció volt online iskoláztatásom egyik legjobb lehetősége, és szinte mindennap kihasználtam. A legszórakoztatóbb pedig az volt az egészben, hogy a többiek látták, ha lenémítottam őket, de semmit sem tehettek ellene. Verekedés pedig soha nem volt az iskola területén. A szimuláció egész egyszerűen nem adott rá lehetőséget. Ludus bolygója nem PvP-zónának számított, vagyis nem volt mód játékosok közötti küzdelemre. Ebben az iskolában a szavak jelentették az igazi fegyvert, úgyhogy kiképeztem magam a használatukban.

A valódi világban hatodikig jártam iskolába. Nem volt valami kellemes élmény. Fájdalmasan félénk srác voltam, alacsony önbecsüléssel és a szociális érzék szinte teljes hiányával. Ezt persze részben annak köszönhettem, hogy gyerekkorom nagy részét az OASIS-ban töltöttem. Továbbá mindig is az a fajta ember voltam, aki soha nem érezte igazán jól magát a bőrében. Ha online voltam, nem jelentett problémát beszélgetni vagy barátkozni. Ha viszont a valódi világban kellett interakcióba lépni más emberekkel – különösen a velem egykorú srácokkal –, akkor mindig kész idegroncs lettem. Soha nem tudtam, hogyan kell egy adott helyzetben viselkedni, vagy mit kell mondani, ha pedig sikerült is elég bátorságot gyűjtenem ahhoz, hogy megszólaljak, biztosan valami rosszat mondtam.

Részben a külsőm okozta a problémát. Amióta csak az eszemet tudom, túlsúlyos voltam. A cukorral és keményítővel telepakolt, kormány által biztosított kaja – amire sanyarú anyagi helyzetem miatt kényszerültem rá – ebben alaposan közrejátszott, ráadásul OASIS-függő voltam, vagyis a rejtekhelyemen felállított szobabicikli előtt az jelentette számomra a testmozgást, hogy suli előtt és után menekültem az engem zaklató iskolatársaim elől. Az pedig tovább rontotta a helyzetet, hogy szűkös ruhatáram használtáru-boltokból és adományokat tartalmazó konténerekből szerzett darabokból épült fel. Ennyi erővel tehát célkeresztet is festhettem volna a homlokomra.

Ezzel együtt megtettem minden tőlem telhetőt annak érdekében, hogy beilleszkedjek. Évről évre T–1000-esként szkenneltem a menzát, hátha találok egy klikket, ami befogad. De még a többi számkivetett sem akart közösködni velem. Még a különcök között is különcnek számítottam. Ami meg a lányokat illeti, teljesen kizártnak tűnt, hogy akár eggyel is szóba álljak. A lányok számomra olyanok voltak, mint valamilyen egzotikus idegen faj: gyönyörűek és rémisztőek. Akárhányszor a közelembe került egy, elöntött a hideg verejték, és képtelen voltam teljes mondatokban beszélni.

Az iskola a szememben a darwini kiválasztódást modellezte. A suli a gúnyolódás, szívatás és kirekesztés helyszíne volt. Mire hatodikos lettem, elkezdtem kételkedni abban, hogy meg tudom-e őrizni ép elmémet az érettségiig, ami még hat hosszú év távolságra volt tőlem.

Aztán egy csodálatos napon az igazgatónk bejelentette, hogy minden diák, aki elér egy bizonyos átlagot, kérelmezheti az új OASIS Középiskolai Rendszerbe való áthelyezését. A kormány által fenntartott, valódi oktatási rendszer már évtizedek óta alulfinanszírozott és túlzsúfolt agyrém volt. Mostanra pedig sok suli olyan tragikus állapotba került, hogy mindenkit, akinek egy kicsi esze is volt, arra ösztönöztek, hogy maradjon otthon, és online járja ki az iskolát.

Kis híján kitörtem a nyakam, amikor elrohantam az iskolai irodába a bejelentkezési kérelmemmel. Elfogadták, és a következő szemeszterben áthelyeztek az 1873-as számú OASIS Középiskolába.

Az avatárom az áthelyezést megelőzően soha nem hagyta el az Incipiót, az Egyes Zóna közepén lévő bolygót, ahol az új avatárok az új felhasználók csatlakozásával létrejöttek. Az Incipión nem sok mindent lehetett csinálni, legfeljebb beszélgetni a többi zöldfülűvel, vagy vásárolni az egész planétát ellepő, hatalmas bevásárlóközpontok egyikében. Ha a felhasználó valamilyen érdekesebb helyre szeretett volna menni, teleportációs díjat kellett fizetnie, ami valódi pénzt igényelt. Mivel ezzel nem rendelkeztem, az avatárom az Incipión rekedt. De csak addig, amíg az új iskolám el nem e-mailezett nekem egy teleportációs utalványt, amivel fedezhettem az avatárom utazását a Ludusra, az OASIS Középiskoláknak otthont adó bolygóra.

A Luduson több száz iskolai campust létesítettek, amik egyenletesen borították a planéta felszínét. Az épületek teljesen egyformák voltak, ugyanis amikor új sulira lett szükség, ugyanazt a forráskódot másolták és illesztették be az újabb és újabb helyszínekre. És mivel az épületek csak szoftverek voltak, a felépítésüket nem korlátozták sem anyagi lehetőségek, sem fizikai törvények. Úgyhogy minden iskola a Tanulás Grandiózus Palotája volt, polírozott márványfolyosókkal, katedrálisokra emlékeztető osztálytermekkel, nulla g tornatermekkel, illetve az összes valaha írt (és az iskolai vezetőség által jóváhagyott) könyvet tartalmazó virtuális könyvtárakkal.

Az 1873-as számú OASIS Iskolában töltött első napomon azt hittem, hogy meghaltam, és a mennyországba kerültem. Ahelyett, hogy terrorizálásra vágyó srácok és kábítószerfüggők zaklattak volna reggelente az iskolába menet, most minden napom úgy telt, hogy elmentem a rejtekhelyemre, és egész nap ott maradtam. És a legjobb az egészben az volt, hogy az OASIS-ban senki sem láthatta, hogy kövér vagyok és pattanásos, vagy hogy mindennap ugyanazt a rongyos ruhát hordom. Nem voltak kínzóim, akik lecsuláztak köpetbombákkal, a fejemre húzták az alsógatyámat, vagy meggyomroztak a biciklitárolónál. Itt még csak hozzám sem lehetett érni. Itt biztonságban voltam.

Mire megérkeztem a Világtörténelem osztályterembe, már több tanuló elfoglalta a helyét. Az avatárjaik mind mozdulatlanul és csukott szemmel ültek. Ez azt jelezte, hogy „elfoglaltak”, vagyis éppen telefonáltak, interneteztek vagy cseteltek. Csak az szólított meg egy elfoglalt avatárt, aki nem volt tisztában az OASIS-etikettel. Ilyenkor általában nem is figyeltek oda az illetőre, és csak egy automatikus üzenetet kapott, hogy kopjon le.

Leültem az asztalomhoz, és hozzáértem a kijelzőm peremén lévő ikonhoz, ami bekapcsolta az „elfoglalt” módot. Az avatárom szeme lecsukódott, de még így is láttam a környezetemet. Megérintettem egy másik ikont, mire közvetlenül előttem, a levegőben megjelent egy nagy, kétdimenziós internetes böngészőablak. Az ilyen ablakokat csak az én avatárom láthatta, vagyis senki sem olvashatta el a tartalmukat a vállam felett (csak ha bejelöltem, hogy engedélyezni akarom ezt).

A kezdőlapnak a Keltetőt állítottam be, az egyik legnépszerűbb nyestfórum oldalát. A Keltető kezelőfelületét úgy tervezték meg, hogy a régi, tárcsázós korszakot idéző, úgynevezett bulletin board system táruljon fel a felhasználó előtt, a bejelentkezés folyamatát ráadásul a 300 bit/s-es modemek jellegzetes recsegése kísérte. Állati menő volt. Eltöltöttem pár percet a legfrissebb üzenetek átfutásával, hogy tájékozódjak a legújabb nyesthírekről és -pletykákról. Ami engem illet, meghúzódtam a háttérben, és bár napi szinten olvastam a hozzászólásokat, ritkán szóltam hozzá aktívan a témákhoz. Ezen a reggelen nem tudtam meg túl sok érdekességet. Csak a szokásos nyestsavazások zajlottak. Tipikus viták arról, hogyan kell helyesen értelmezni az Anorak Almanachjának valamelyik rejtélyes szövegrészét. Magas szintű avatárok hencegtek arról, hogy milyen új mágikus tárgyat találtak. Már évek óta ez ment. Valódi haladás hiányában a nyestszubkultúra fokozatosan a menőzés, kamuzás és céltalan vitatkozás posványa lett. Tényleg elkeserítő volt látni.

A kedvenc fórumaim a Hatosok alázására szakosodtak. A „Hatosok” gúnynevet a nyestek aggatták az Innovative Online Industries alkalmazottaira. Az IOI egy globális kommunikációs vállalat és a világ legnagyobb internetszolgáltatója volt. A tevékenysége nagyrészt az OASIS-hoz való hozzáférés biztosításában, illetve különböző termékek és szolgáltatások szimuláción belüli értékesítésében merült ki. E cél érdekében az IOI több erőszakos kísérletet is tett a Gregarious Simulation Systems feletti hatalomátvételre, de mindegyikük befuccsolt. Most úgy akarták átvenni az irányítást a GSS felett, hogy megpróbálták kihasználni a lehetőséget, amit a Halliday végrendeletében felfedezett kiskapu kínált.

Az IOI létrehozott egy osztályt a vállalaton belül, amit Tojástani Részlegnek neveztek. (A tojástant vagy oológiát eredetileg a madártojások tanulmányozását végző tudományként határozták meg, az utóbbi évek során azonban a kifejezés felvett egy második jelentést, és a Halliday Húsvéti Tojása utáni kutatás tudományát is jelölte.) Az IOI Tojástani Részlegének mindössze egyetlen célja volt: megnyerni a versenyt, azaz megkaparintani Halliday vagyonát, vállalatát és magát az OASIS-t.

A legtöbb nyesthez hasonlóan én is rettegtem attól a gondolattól, hogy az IOI átveheti a hatalmat az OASIS felett. A vállalat médiagépezete szemernyi kétséget sem hagyott a vezetőség szándéka felől. Úgy gondolták, Halliday soha nem csinált rendesen pénzt a művéből, és ezt helyre akarták hozni. Az volt a tervük, hogy a szimulációhoz való hozzáférést havidíjassá teszik. Minden látható felületet telepakolnak különböző reklámokkal. A felhasználók névtelensége és a szólásszabadság pedig a múlt ködébe vész. Vagyis az OASIS nyílt forráskódú utópiából vállalati irányítás alatt álló disztópia lesz, túl drága vidámpark tehetős elitistáknak.

Az IOI „tojástanszakértőknek” nevezett tojásvadászainak munkavállalói sorszámukat kellett használniuk az OASIS-os avatárjuk neveként. Ezek mind hat számjegyből álltak, ráadásul mindegyik hatossal kezdődött, úgyhogy hamarosan mindenki a Hatosok néven hivatkozott rájuk. Később a nyestek nagy része szarosokként emlegette őket.

Ahhoz, hogy valakiből Hatos legyen, alá kellett írnia egy szerződést, amelyben többek között az állt, hogy ha az illető rábukkan Halliday Húsvéti Tojására, az kizárólag a munkáltatóját illeti meg. Az IOI viszonzásképpen kéthavonta utal a megtalálónak pénzt, biztosított számára ételt, szállást, fizette az egészségbiztosítását és a fix nyugdíját. A vállalat továbbá ellátta az illető avatárját csúcsminőségű páncélzattal, járművekkel és fegyverekkel, illetve állt minden teleportációs költséget. Csatlakozni a Hatosokhoz kicsit olyan volt, mint belépni a hadseregbe.

Mivel a Hatosok egyformán néztek ki, könnyen ki lehetett szúrni őket. Mindegyiküknek ugyanolyan szőke, kék szemű, behemót fehér férfiavatárt kellett használniuk (függetlenül attól, hogy ők milyen rasszhoz vagy nemhez tartoztak), és mindegyikük ugyanolyan szurokfekete egyenruhát viselt. Kizárólag úgy lehetett megkülönbözteti őket egymástól, hogy leolvastuk a mellkasuk jobb oldalára, az IOI logója alá nyomott hatjegyű számot.

A legtöbb nyesthez hasonlóan én is megvetettem a Hatosokat, és puszta létezésük undort keltett bennem. Az IOI egy hadseregnyi tojásvadász zsoldos leszerződtetésével éppen a játék szellemiségét kompromittálta. Persze amellett is lehetett érvelni, hogy a klánokba szerveződő nyestek ugyanezt tették. Több száz nyestklán létezett, némelyik sok ezer taggal, akik együttesen dolgoztak a Tojás felkutatásán. Mindegyik klán betonbiztos jogi szerződésben rögzítette, hogy ha valamelyik tagjuk megnyeri a versenyt, testvériesen osztoznak a nyereményen. A hozzám hasonló, magányos farkasok nem akartak klánokba tömörülni, de azért tiszteltük őket. Nem úgy, mint a Hatosokat, akiknek egyedüli célja az volt, hogy egy gonosz multinacionális vállalat kezére játsszák az OASIS-t.

A generációm nem ismerte az OASIS nélküli világot. Számunkra ez a szimuláció sokkal több volt játéknál vagy szórakozási lehetőségnél. Amióta az eszünket tudtuk, az életünk szerves részét képezte. Egy rusnya világba születtünk, és az OASIS jelentette nekünk az egyedüli boldog menedéket. A gondolat, hogy az IOI privatizálja és homogenizálja, számunkra mindennél szörnyűbb volt, és ezt a szimuláció bevezetése előtt születettek aligha érthették meg. A mi szemünkben ez olyan volt, mintha valaki azzal fenyegetett volna, hogy elveszi a Napot, vagy pénzt kér azért, ha felnézünk az égre.

A Hatosok közös ellenséget jelentettek a nyesteknek, és a szapulásuk kedvelt időtöltésnek számított fórumaikon és chatszobáikban. Sok magas szintű nyest szigorúan tartotta magát a szabályhoz, hogy likvidál (vagy legalábbis megpróbál likvidálni) minden útjába kerülő Hatost. Egyes nyestek több időt töltöttek a Hatosok utáni vadászattal, mint a Tojás keresésével. A nagyobb klánok éves versenyeket rendeztek „Nyiffantsd ki a Szarosokat” címmel, ahol a legnagyobb számú Hatost kinyuvasztó klán díjat kapott.

Miután befejeztem néhány másik nyestfórum átolvasását, az egyik ikon megérintésével átmentem a kedvencek között tárolt weboldalak egyikére, egy Art3mis (ejtsd „artemisz”) nevű nyestlány Arty irományai című blogjára. Körülbelül három évvel ezelőtt találtam rá, és azóta is hű olvasója voltam. Remek, bár csapongó esszéket posztolt a Húsvéti Tojás utáni kutatásáról, amit „őrjítő MacGuffin-vadászat”-nak titulált. Magával ragadó, intelligens hangon írt, és a bejegyzései telis-tele voltak önironikus megállapításokkal és szellemes, sőt esetenként szarkasztikus észrevételekkel. Az Almanach egyes szakaszainak (gyakran elképesztően vicces) elemzései mellett rendszeresen linkelt könyveket, filmeket, tévésorozatokat és zenéket, amiket éppen hallgatott a Halliday-kutatása részeként. Úgy sejtettem, hogy a blogbejegyzések rengeteg hamis információt tartalmaznak, amikkel Art3mis félrevezetheti hiszékeny olvasóit, ezzel együtt tagadhatatlanul szórakoztatóak voltak.

Valószínűleg mondanom sem kell, hogy durván belezúgtam Art3misbe.

Alkalmanként screenshotokat posztolt hollófekete hajú avatárjáról, amiket néha (mindig) lementettem a merevlemezem egyik mappájába. Az avatárjának vonzó arca volt, de nem tűnt természetellenesen tökéletesnek. Az OASIS-ban lépten-nyomon valószínűtlenül szép embereket láthattunk, Art3mis avatárjának vonásai viszont nem arról árulkodtak, hogy a gazdája egy gyönyörű arcokat listázó, legördülő menüből választotta ki a karakter külsejének megtervezése közben. Az arc azt a benyomást keltette, hogy egy valódi személyhez tartozik, mintha csak Art3mis beszkennelte és ráillesztette volna saját arcképét az avatárjára. Nagy, mogyoróbarna szemek, kerek pofacsontok, hegyes áll és letörölhetetlen vigyor. Elviselhetetlenül vonzónak találtam.

Art3mis teste ugyancsak szokatlan volt valamelyest. Az OASIS-ban általában egy- vagy kétféle női avatártesttel találkozhattunk: a veszélyesen-vékony-mégis-irtó-népszerű szupermodell alkattal meg a dinnyemellű-darázsderekú pornósztár kinézettel (ami az OASIS-ban még kevésbé tűnt valószerűnek, mint a valóságban). Szinte mindenki, legyen szó férfiakról vagy nőkről (engem is beleértve), jó kondiban lévő, izmos avatárt választott magának. Art3mis kivétel volt. Az avatárja alacsony volt, és Rubens figuráit idézte. Mindenütt gömbölyded volt.

Világos volt számomra, hogy az Art3mis iránti vonzódásom ostoba, és bajba sodorhat. Mert mit is tudtam róla valójában? Természetesen soha nem fedte fel valódi személyazonosságát. Sem az életkorát, sem igazi lakhelyének címét. Nem tudhattam, valójában hogyan néz ki. Tizenöt éves éppúgy lehetett, mint ötven. Sok nyest még azt is megkérdőjelezte, hogy egyáltalán nő-e, bár én nem tartoztam közéjük. Valószínűleg azért, mert képtelen lettem volna elviselni a tudatot, hogy a lány, aki teljesen elcsavarta a fejem, valójában egy Chuck nevű középkorú fazon, akinek szőrös a háta és kopaszodik.

Azóta, hogy elkezdtem olvasni az Arty irományait, az internet egyik legnépszerűbb blogjává nőtte ki magát, amit naponta több millióan látogattak. Art3mis amolyan hírességnek számított, legalábbis nyestkörökben mindenképpen. A hírnév azonban nem szállt a fejébe. A bejegyzései továbbra is olyan frappánsak és önironikusak voltak, mint mindig. A legújabb posztját „A John Hughes-blues” címmel látta el, és hat kedvenc John Hughes-tinifilmjének mélyelemzését közölte. A hat művet két trilógiára osztotta: „A Bugyuta Lány-mesék” hármasára (Tizenhat szál gyertya, Álmodj rózsaszínt, Valami kis szerelem) és „A Bugyuta Fiú-mesék” triászára (Nulladik óra, Különös kísérlet, Meglógtam a Ferrarival).

Amint végigértem a bejegyzésen, „Friss üzenet” feliratú ablak jelent meg a kijelzőmön. A legjobb barátom, H írt. (Oké, a szőrszálhasogatók kedvéért: Mrs. Gilmore-t leszámítva ő volt az egyetlen barátom.)

H: Pálinkásat, amigo.

Parzival: Üdvözlet, compadre.

H: Mi a helyzet?

Parzival: Csak szörfölgetek. Hát te?

H: Megnyitottam az Alagsort. Gyere, dumáljunk egy kicsit suli előtt, pupák.

Parzival: Zsír! Egy perc, és ott vagyok.

Bezártam a „Friss üzenet”-ablakot, és megnéztem, mennyi az idő. Volt még harminc percem az órakezdésig. Elvigyorodtam, megérintettem egy apró ikont a kijelzőm szélén, és a kedvenceim listájáról kiválasztottam H chatszobáját.