A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Andrew Ridker: The Altruists

Jonathan Cape, an imprint of Vintage, London, 2019

Fordította: Varró Attila

Tördelte: Kühne Andrea

Borítóterv: Szabó Vince

Copyright © Andrew Ridker, 2019

All rights reserved.

Excerpt from „Apology for Want” from Apology for Want by Mary Jo Bang (A Middlebury/Bread Loaf Book, University Press of New England, 1997). Reprinted by permission of The Clegg Agency.

Hungarian translation © Varró Attila, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Borítóterv © Szabó Vince, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-863-1

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Paul és Susan Ridkernek

„Gnómok vagyunk az állatok között:

a vágy irányít minket,

tüll-rongyokba bújtatva zavar utunkra,

de titkolja, hová ásta a makkot és csontokat.”

Mary Jo Bang: Védőbeszéd a vágy miatt

Az Alter család tűz alá került. Az ősz tele volt fellángoló incidensekkel, homályos előjelekkel, amelyek csak utólag belegondolva tűnnek baljósnak. Szeptemberben Ethan megsértette a hüvelykujját egy rágyújtásnál. Három napra rá a konyhai tűzhelyük meghibásodott egy zárlatos főzőlaptól, a szikragyújtó morcosan felcsattant, majd egy sor kétségbeesett kattogás után lángnyelv csapott ki belőle, és belekapott Francine kézelőjébe. Majd pedig Arthur ötvenedik születésnapján, a hátsó kertben rendezett szerény összejövetelen egy elfújhatatlan gyertya ledőlt a répatortáról, és felgyújtott néhány száraz levelet. Maggie azonnal széttaposta őket.

De az ősz igazi infernójára egy novemberi csütörtök estén került sor. Francine a dolgozószobájában ült Marcus és Margot Washingtonnal, egy szellemi tulajdonjogra szakosodott butikcég két tulajdonosával. Ez volt az első ülésük – egy közös barátjuk ajánlotta nekik Francine-t –, azonban a házaspárt jócskán megelőzte hírneve. Tavaly áprilisban sikerült felmentetniük egy feltörekvő P2P fájlcserélő oldalt, miután az egyik hiphopbanda beperelte valami szalonképtelen, ámbár toplistás sláger miatt. Washingtonék nem úgy viselkedtek, mint akik karrierjük csúcsán járnak. Margot lába szüntelenül helyben járt. Marcus az ölébe meredt. Mediátornak kérték fel Francine-t.

– Bizonyára megérti, milyen kényes helyzetben vagyunk – mondta Margot, a retikülje fogóját szorongatva. – Senki sem tudhat erről.

Francine pontosan értette. Margot gyökerei mélyen lenyúltak St. Louis múltjába: családi krónikája valóságos tündérmeséjét jelentette az örökségeknek és primogenitúráknak. Állítólag Pierre Leclercq francia főnemes egyenes ági leszármazottja volt. A legendák szerint Leclercq, aki szőrmekereskedőként egymillió hektáros birtokot szerzett magának a gyarmati St. Louisban, felszabadította egyik szeretőjét, Bathsebát, és a nevére íratta földjét, hogy bebiztosítsa magát a hitelezőivel szemben. Bathseba azonban eladta a földet, a törvény elé citálva Leclercq-et, és ezzel többnemzedéknyi pereskedést szabadított a birtokára. Leclercq leszármazottai sok éven át viharos életű, lángfényű alakjai voltak a városi arisztokrácia élvonalának. A Washingtonok ma is St. Louis társasági életének középpontjában álltak, már ami még megmaradt belőle, pusztán azért is, mert a két fekete házaspár egyikét jelentették, akik bebocsátást nyertek a Lenox Place-re, az előkelő nyugati városrész egyik magánutcájába.

– Természetesen – bólintott Francine.

Margot szemügyre vette a helyiséget. – Mindig itthon dolgozik?

– Csak amióta ideköltöztünk – felelte Francine. – Négy éve.

– Négy éve – mondta Margot, majd megismételte: – Négy éve – mintha az évek súlyát latolgatta volna.

Mielőtt Arthur nyugatra hozta a családját Bostonból, Francine dolgozószobája helyén egy veranda állt, amelyet utólag építettek a ház nyugati oldalához. Az egyik fal teljes egészében üvegből készült, amelyen keresztül Francine hónapokon át nézhette a vörös juharokról szállingózó, ropogós leveleket. Kívül, a szoba ajtaján egy gravírozott réztábla hirdette a helyiség jelenlegi funkcióját. Arthur pénzkidobásnak tartotta a drága táblát, akárcsak a falakra került hangszigetelő paneleket, de Francine ügyet sem vetett ellenkezésére. Tisztában volt mind a diszkréció értékével, mind a magabiztos fellépés jelentőségével a szakmájában.

Az otthoni iroda egyfajta kárpótlást jelentett számára: az elsődleges kritériuma volt, hogy beleegyezzen a költözésbe. Szüksége volt egy zugra, ahol felépítheti önálló karrierjét, ha már egyszer lemondott érte egy jól fizető pozícióról a newtoni magánklinikán. Habár saját otthona szűkös falai között folytatta praxisát, lassanként felkapták a nevét Clayton, Ladue és University City kertvárosaiban.

– Még sosem okoztam csalódást – tette hozzá.

Margot eltökélten bólintott, és letette a retiküljét maga mellé. – Rendben – jelentette ki. – Vágjunk bele. – Hátrébb csúszott a kanapén, és kihúzta magát. – Nos, el kell mondjam, bár nem szívesen, hogy a férjem az utóbbi időben kialakított egyfajta szokást, vagy inkább beteges hajlamot, amelyben nem kívánok részt venni. A házasságunk jövője múlik rajta.

– Szeretném, ha Marcus beszélne erről – mondta Francine. – Marcus, van kedve beavatni?

A férfi hunyorogva bámult az ablaktáblákon át beáradó alkonyat vérnarancs fényébe.

– Nem fogja elmondani.

– Marcus? – próbálkozott ismét Francine.

– Tudomást sem akar venni róla – mondta Margot. – Pedig nem mehet így tovább. – Szünetet tartott. – Jól van… szóval a férjem szeret beöltözni. Izgatónak találja.

Francine a mélyen hallgató Marcusra nézett, majd beszívta az arcát, és finoman ráharapott. – Értem – jelentette ki. – Sokat segítene, Marcus, ha mesélne erről valamit.

– Azt mondja, nagyon jó érzés. A korlátozottság. Olyan, mintha a gumi a második bőre lenne.

– A gumi?

– Pontosabban a latex. Igen. Szeret gumiruhába bújni és úgy tenni, mintha valami házikedvenc lenne.

– Értem. – Francine kissé előredőlt a széken. – Marcus szeret beöltözve kutyát játszani.

– Nem csak kutyát, bármilyen háziállatot. Lehet kutya vagy macska, néha még hörcsög is, ami egyszerűen nevetséges, mivel a hörcsögök ketrecben élnek és kerekekben futkosnak, ezzel szemben Marcus, Marcus, elismert peres ügyvéd egy jogi cég élén. – Margot a táskájába nyúlt, kotorászni kezdett benne, majd előhúzott egy fekete álarcot, két lelógó füllel a tetején. – Tessék, vedd fel – parancsolta.

– Erre semmi szükség – mondta Francine.

– Ha annyira odáig van érte, igazán megmutathatja, hogyan fest benne. Vedd fel, Marcus.

Mielőtt Francine közbeléphetett volna, az álarc már Marcus kezébe került. Nézte, ahogy a férfi buzgón az arcára húzza, és addig igazgatja, amíg a két nyílásba kerül a szeme.

– Látja? Látja, mit kell elviselnem?

Francine bólintott. Kezdett ráérezni a helyzetre. Nagyjából kétféle pácienssel akadt össze a jómódú kertvárosokban, amelyekből élt: akik valódi problémákra kerestek megoldást, és akiket neurotikus alkatuk arra késztetett, hogy a legenyhébb hangulatváltozást is riadalommal fogadják. Elég volt némi boldogtalanság, máris krónikus depresszióról beszéltek, egy kósza pánikroham csak és kizárólag súlyos klinikai szorongás vészes előszelét jelenthette. Washingtonék kétségkívül az utóbbiak táborába tartoztak. Bizonyára csak megnyugtatásra vártak, hogy kutya bajuk.

Francine az utóbbi időben mást sem csinált, csak megnyugtatott, és lassan torkig volt vele. Olyan kihívásra vágyott, amelybe mindent beleadhat. Reggel óta lázasan törte a fejét, azon rágódva – mint minden új betegénél –, hogyan tehetne minél jobb benyomást. És mégis miért? Valami kapuzárás előtti szexhóbort miatt? Az élete, a maga napi nyűgjeivel, egyébként is épp elég problémás volt.

Ott van például Maggie. Kiadós hisztit csapott a szerepe miatt a hálaadásnapi színdarabban: mindenképp Indián szeretett volna lenni – bármekkora történelmi baklövést takart ez a terminus, még 2000-ben is kitartott a Captain Általános Iskolában –, de be kellett érnie a Bőségszaru jelmezével. Ethan mostanra eljutott az önkéntes szobafogságig: teljesen kivonta magát a család életéből, és bezárkózott a számítógépével, amelyet elővigyázatosan csak azután vásárolt meg, hogy a Y2K üres humbugnak bizonyult. Saját keresetéből vette, miután több nyarat is végiggürcölt a Creve Coeur-i zsidó közösségi házban, és ez a védekezés – „az én pénzem, arra költöm, amire akarom” – ez idáig térdre kényszerítette Francine-t. Mindennek tetejébe hét elején az egyetem visszautasította Arthur kérvényét a végleges kinevezéséhez szükséges próbaidős megbízásra. Négy éve dolgozott vendégoktatóként a műszaki tudományi karon, de réges-rég nem érezte magát vendégnek. Több kurzust tartott, mint státuszban lévő kollégái, megszámlálhatatlan bizottságban vett részt, és legfőképpen – talán kissé elhamarkodottan – kiadós jelzálogkölcsönt vett fel a házukra. Ennek ellenére a rektoruk, Sahil Gupta közölte vele, hogy semmit sem tehet az ügyben, amíg rendbe nem jön a költségvetés. Arthur napok óta fel-alá csörtetett a házban, és az orra alatt szitkozódott, időnként fennhangon ismételgetve, mint valami mantrát: „A költségvetés nem jön magától rendbe.”

Marcus megszólalt az álarc mögül: – Érzi ezt a szagot?

– Ne válts témát – csattant fel Margot.

– Várjunk csak… – Marcus mély levegőt vett az orrnyíláson. – Valami ég.

– Látja, dr. Alter, képtelen szembenézni a problémával…

Francine félrehajtotta a fejét. – Igaza van, én is érzem. – A levegő megszürkült a szobában. – Jól van – mondta –, kifelé.

Francine és Washingtonék kiléptek a folyosóra, ahol már ott várt Arthur, Ethan és Maggie; hamarosan a két család közös félkörben állt a bejárati ösvényen, a rohamosan liluló égbolt alatt. Nyúlékony szirénasivítás hallatszott valahonnan a Chouteau Place falain túlról.

– Ez meg ki? – kérdezte Maggie, és Marcusra mutatott.

Margot szeme résnyire szűkült. – Vedd már le azt a maszkot. Megijeszted a kislányt.

– Nem ijedtem meg.

A szirénák hangja erősödött. Arthur tett pár lépést. – Mit műveltetek? – kérdezte csak úgy, a levegőbe.

– Semmit, én biztos semmit – vágta rá Ethan.

– Én a szövegemet gyakoroltam – mondta Maggie.

– Tudtommal bőségszaru vagy – mondta Arthur. Az épületben lángok pislákoltak. Egy tűzoltókocsi fékezett le mögöttük. – A bőségszaruk nem beszélnek – motyogta maga elé, miközben a kocsiról lemászó férfiak elé sietett, hogy kifaggassa őket.

– Én fogok! – kiáltott utána Maggie. – Saját szövegem van!

– Tudja – csitította Francine. – Tudja.

Lynn Germaine, a szomszédban lakó kézművesektől, tétovázva kilépett az ajtaján. – Minden rendben? – kérdezte segítőkészen az eresz alól. – Felgyulladt valami?

Francine csak legyintett. – Semmi bajunk, Lynn – mondta. Az arca egyre vörösebb lett minden újabb perctől, amelyet kirakatban kellett töltenie.

Margot elküldte Marcust, hogy indítsa be a kocsit. A férfi mély sóhajtással elkullogott. Az ügyvédnő előbb a férjére szegezte tekintetét, majd Arthurra. Francine-hoz fordult. – Mondja – kérdezte a szerkocsi felé biccentve –, önök mióta házasok?

Mielőtt Francine válaszolhatott volna, Arthur ismét mellette termett. Három tűzoltó a ház felé viharzott. Két másik letekert egy hosszú tömlőt, majd elindultak a Germaine-ék előtt álló tűzcsaphoz. Francine kalapáló szívvel figyelte, ahogy lerohanják az otthonát.

– Mit műveltél? – kérdezte Arthur újra. A körmét rágta, hátrapillantott a tűzoltókocsira, majd vissza a házra. – Be kéne mennem.

– Bízd rájuk a dolgot – mondta Francine.

– Nem ismerik a járást. Nem fogják tudni, hogyan priorizálják az értékeinket.

– Eszükbe sincs priorizálni – mondta a felesége. – Tüzet fognak oltani.

– Nézzék! – kiáltott Margot. – Abból az ablakból dől a füst!

Arthur futni kezdett a ház felé. Francine utánaugrott, és elkapta a gallérjánál. Keményen szorította, féken tartva a férfit. Hozzászokott már ehhez. Ez a dolgom, gondolta magában, markában férjével – szégyenkezve Margot előtt, szégyenkezve a szorítás miatt, amellyel nem ereszti Arthurt, visszatartja a biztos haláltól, mialatt egész élete porrá ég a szeme láttára, és csak az járt az eszében: mihez kezdene ez a férfi nélkülem?

ELSŐ RÉSZ

1. FEJEZET

– Velünk jössz.

Maggie fogszabályzós kora óta ismerte Emmát, de az a félszeg kislány, aki a gimnáziumi jazzbandában szaxofonozott, már-már a hangszerét – sőt ami azt illeti, magát a jazzt – megdicsőítő lelkesedéssel, azóta második évét taposta a jogi karon. Tucatnyi joghallgató verődött össze Emma szobájában, karjukat kedvenc diáktársuk köré fonva vagy hanyagul csípőjükön nyugtatva. A főzőfülkében jégvirágos emblémákkal díszített, kétliteres vodkásüvegek osztoztak a konyhapulton néhány narancslével teli műanyag kancsóval. Maggie esküdni mert volna rá, hogy ismeri a háttérben sipító slágert, de valahányszor már a nyelve hegyén volt a címe, bejövő üzenet csendült a mobilhoz dugott hangszórókban, és megzavarta. – Mindig elsőnek érkezel – folytatta Emma –, aztán meg lelépsz, hátha nem veszik észre.

– Dehogyis – mondta Maggie.

– Akkor jó. Mert ma este viszünk magunkkal.

Maggie a fogát csikorgatva rámeredt a papírpohara alján maradt narancsgyűrűre. A szoba túloldalán egy csupa fog fickó divatos szemüvegében buzgón parodizált valakit, aki sehogy sem tűnt ismerősnek.

– Egy csomó jó arc jött össze – tette hozzá Emma, az évfolyamtársak hordája felé intve.

Maggie savanyú képet vágott. Az egész olyan mesterkéltnek tűnt. Mindenki túlzottan egyben volt, túlzottan magabiztos. Hirtelen görcsbe rándult a paranoiától. Talán az egész bulit, a reklámmenedzserek és piaci elemzők és ügyvédbojtárok Alsó East Side-i gyülekezetét, csakis az ő kedvéért terelték össze? Homályos balsejtelem tört rá, hogy ez a feltörekvő ifjakból álló harsány parádé valahogy példát akar mutatni neki.

– Ezzel meg mire célzol?

Emma felemelte a kezét. – Semmire a világon!

Maggie ellazította a vállát. Végül is nem volt oka panaszra. Megkereste a maga kenyerét, rendes embereknek dolgozott odaát, Queensben. Nem volt főnöke, a saját lelkiismeretén kívül. Többnyire apróbb ügyeket intézett, bébicsőszködött, vagy közvetített az önkormányzat és a környékbeli spanyol, orosz és kínai bérlők között. Alkalmi melók. Röpke öt hónap alatt összehozott magának egy szerény ügyfélkört, főként bevándorlókból, akik piacképes adottsággá varázsolták amerikai állampolgárságát. Kielégítő munka volt, ha nem is túl jól fizető. Egy kicsit mindig éhezett.

A csupa fog fickó odasompolygott hozzájuk. – Zieglerről dumáltunk – közölte.

– Te jó ég – mondta Emma. – Ziegler!

– Ki az a Ziegler? – kérdezte Maggie.

– Az egyik prof nálunk – mondta a fickó. – Jogsérelmes.

– Mi az a jogsérelem?

– Amikor a sértett fél…

– Jaj, dugulj már el.

A fickó felhúzta az orrát. – Oké – mondta.

Emma bemutatta. – Ő Maggie. Együtt jártunk gimibe.

– Mit dolgozol? – kérdezte a fickó rásandítva.

Legutóbb egy lengyel asszony bízta meg a Himrod utcából, hogy beszéljen az újszülött fiához. Szigorúan a lelkére kötötte, hogy bármit mondhat, csak angolul legyen, mivel meg volt győződve arról, hogy a csecsemő beszippantja a nyelvet bimbózó tudatalattijába, és mire felcseperedik, folyékonyan beszéli majd. De már az első napon, alighogy az anya kitette a lábát a szobából, Maggie agya teljesen kiürült. Egész idő alatt csak hümmögött, nyögött és habogott, először a lámpaláztól, aztán a bűntudattól, hogy nem dolgozik meg a tíz dollárjáért. – Nem fogadhatom el a pénzt – mondta az asszonynak távozáskor. – De jövő héten visszajövök egy rakás mondanivalóval. Megígérem.

Rendben, nem halt éhen, de mire volt jó az egész? Attól, hogy megtagadta magától a jóllakottságot, némiképp szentnek érezte magát. Mindig volt annyi pénze kéznél, hogy megengedhesse magának az efféle szent életet, és ne szoruljon rá a kenyérkeresésre. Kínos pontossággal ügyelt a kiadásaira, kizárólag olyasmire költött, ami létszükséglet volt, és ami érzése szerint kijárt neki. De sajnálatos módon a teste nem tudott különbséget tenni a magasztos és a mezei éhség között. Ez a test csak az „éhséget” ismerte – a hiányos táplálkozásét, nem az ideológiai meggyőződését –, ennek megfelelően egyre jobban soványodott. Maggie három kilót vesztett két év alatt. Ami nem kevés, tekintve, hogy eleve alig volt veszítenivalója.

Eleinte remek dolognak tűnt, folyton könnyűnek és légiesnek érezte magát. Enyhe szédüléssel rótta Ridgewood utcáit, ami elhomályosította tudata határait. Aztán a görcsöknek karmaik nőttek, és mardosni kezdte a kínzó éhség. Szorongás tört rá, miután összeesett egy ötízű felhőben a Hong Kong Szuperbüfé mögött, zendülő lábai egyszerűen kiszaladtak alóla. Első szemeszterén a St. Louis-i Danforth Egyetemen Maggie két hétig járt egy „Bevezetés a filozófiába: a nyugati gondolkodás alapjai” című kurzusra. Még mielőtt lecserélte egy kevésbé elméleti tárgyra, megragadt az agyában a test-elme probléma kifejezés, bár a pontos jelentése nélkül. Most úgy érezte, ha magát a problémát nem is, de legalább egyik formáját személyesen megtapasztalja. A teste saját követelésekkel állt elő, miközben azon része, amely Maggie-vé tette – feltételezése szerint ez lett volna az „énje” –, úgy lebegett fölötte, akár egy lufi a spárgán.

Emma meglengette előtte a kezét. – Maggie? Brian kérdezett valamit.

Termetétől eltekintve Maggie meggyőző másolata volt elhunyt édesanyjának. Megörökölte Francine Klein Alter vörösesbarna, göndörödő haját és azt a halvány szeplőspriccet az orrnyergén. Ám ahol Maggie apró volt, az anyja – cseppet sem termetes vagy vaskos, inkább – erős, erkölcsi szilárdságra valló tömörséggel. Az apjának köszönhette, bár Maggie makacsul tagadott mindennemű hasonlóságot, részben előreugró homlokát és fejformáját, amelyet egy olyan elme kalapált ki magának, amely sosem találta a helyét.

– Jól van? – kérdezte Brian, a fickó, Emmát.

– Beléd kell tömnünk valami kaját – mondta a lány. – Azt hiszem, akad valahol egy kis tortilla chips.

– Nem, kösz. – Maggie elhessentette. – Semmi bajom.

– Biztos?

Bólintott. Egy kicsit kótyagos, ennyi. – Abszolút.

– Oké. Na jól van, kapd össze a cuccod, tíz perc és lépünk.

– Hová megyünk?

– El.

Maggie végignézett a szobán. Pár percenként valaki elnézést kért saját bolyától, és csatlakozott egy másikhoz, amely kivétel nélkül kilökött magából valaki mást, rövid úton a következőhöz penderítve. A csoportok folyton változtak, de méretük állandó maradt, mintha valamiféle társasági termodinamikát követnének, amelyet Maggie egyszerre érzett tudatosnak és távolságteremtőnek. – Pont ez itt a baj – jelentette ki. – Mindenki útban van valahova.

– Miről beszélsz? Kocsmázni megy az egész banda.

Maggie felhúzta a szemöldökét. – Szállj le rólam, ezzel az „egész bandával”.

Emma felsóhajtott. – Mindenki totál jó fej. És okosak is! – Megbökte Briant a könyökével. – Brian egy igazi zseni.

Maggie megrázta a fejét. – Nem megy.

– Mags, szülinapom van. – Elszántan mosolygott. – Te ismersz itt a legrégebbről. Megtennéd? Most az egyszer? A kedvemért.

Maggie-nek jólesett a bók – tényleg ő ismeri Emmát a legrégebbről, tehát a legjobban? –, de előre látta, hogyan alakul majd az este. Rendel egy tizenhat dolláros koktélt, és egész éjjel bánni fogja a kiadást, miközben társalgásokba bonyolódik a szakvizsgákról és szigorlatokról, visszautasítva a feleseket ajánlgató pasikat, rendelkezésre álló jövedelmükkel és legombolt gallérú, királykék egyeningükkel.

– Bocs – mondta –, de nem lehet.

Emma mosolya elferdült. – Hogyne lehetne, csak nem akarod. Nem kéne túlkomplikálnod a dolgaidat. Könnyebben is vehetnéd az életet.

Emma ebben tévedett. Az élet tényleg nehéz, szinte mindenkinek, akik pedig könnyen vehették, azoknak kötelességük volt megnehezíteni maguknak, mielőtt belülről szétrohadnak. Maggie látni sem bírta, ha olyan emberek, akik sok mindent veszíthetnek, elengedik magukat.

Hirtelen megszédült. Rosszul lett. A zene kezdett összefolyni a szobában. Vajon más is hallja? Egy verejtékcsepp pottyant a poharába. Kinyújtotta kezét Emma válla után, de ujjai nem jutottak el odáig.

Bár tudta, hogy hülyeség volt kihagynia az ebédet, Maggie az ájulását inkább a sok nyűgre és nyavalyára fogta, amelyeket egy tizenkét éves fiútól kellett elszenvednie.

Hetente kétszer járt Bruno Nakaharához a szülei lakásába, elvileg azért, hogy segítsen neki és öccsének a tanulásban. Ám Bruno új keletű érdeklődése a vegyes küzdősportok iránt zúzódások csillagképeivel borította be Maggie egész testét, vérverejtékes foltokkal a szikkadt hús összes színében. A fiú váltig állította, hogy magántanárának elpáholása egyszerűen nélkülözhetetlen harcművészeti fejlődéséhez.

– Földharc! – kiáltott Maggie-re pár órával korábban, majd a padlóra döntötte.

Habár a munka alig fizetett, Maggie nemcsak eltűrte, de üdvözölte is Bruno ütlegeit. Azt bizonyították, hogy valóban kőkemény munkát végez, amely áldozatokat követel tőle. Ott van Teréz anya, törékenyen és görnyedten. Gandhi a kiugró bordáival. Maggie zúzódásai tanúságtételek voltak. A nemes jellem bizonyítékai. Elvégre ezzel jár minden jócselekedet: a végén jól gyomorszájba vágnak.

Nakaharáék egy túlzsúfolt, ámbár otthonos lakásban éltek. Ablakaik a Cypress, Myrtle és Madison kínos szívére néztek a queensi Ridgewoodban, egy csupa negatív tér pavilonra, ahol csendes vasárnap éjjeleken hallani lehetett az elszigetelt környék jellegzetes hangjait: az órákat számláló harangkongást, a villódzó neonfeliratok zörgését. A harminc éve tartó viszályt egy kopasz pasi és egy vadgalamb között.

– Ok-ké – morogta Maggie, miközben kikászálódott a fiú alól. Átbicegett a lakáson. – Látom, akad még tennivalónk a dühkezelés terén. – Mindig királyi többest használt a fiúknál. Bizalmat és közösséget teremtett.

Nakaharáék nappalija állandóan égett taquitók, pizzatekercsek vagy Bruno aktuális mirelit vacsorájának bűzében úszott, megfűszerezve némi fingszaggal a család beteges, sárga labradorjától, Kankalintól, aki élete végéig befészkelte magát a szoba sarkába. A padlószőnyeg piszkosszürke volt, akár az útszéli hó. Egy barna műbőr dívány fölött két arckép lógott: az egyik Michael Jacksoné, a másik (mint kérdésére kiderült) Petro Porosenkóé.

– Tudom kezelni a dühömet – közölte Bruno. – OMZ-m van. – Az oppozíciós magatartászavarra utalt, egy interneten olvasott nyavalyára. – Komoly betegség – mondta –, te is ismered. – Ám a diagnózis precizitása nem enyhítette a tüneteket.

– Csak zavar – pontosította Maggie. – Nem betegség.

Hat hónapja vesződött már Brunóval, nyomon követve, ahogy a fiú egymás után hajítja sutba a különféle időtöltéseket, többek között a rugós késeket, a kóros zabálást és a piromániát. Habár Maggie szemében az MMA nem jelentett többet egy csapat őrjöngő bokszolónál, akik némi mélyenszántó parasztvakítással úriembersportot próbálták faragni az utcai bunyózásból, még mindig értelmesebb hobbinak találta az elődeinél. Mégiscsak egyfajta testedzést jelentett, és kézzelfogható eredményt hozott. Bruno erőfeszítései látványos fejlődést hoztak a fiú testén – sőt nyomot hagytak az övén is.

– Végeztem a leckémmel! – kiáltotta Alex a konyhaasztaltól, a hangja úgy csilingelt, akár egy portáscsengő. Míg Bruno csupa hús volt, vaskos végtagokkal és csomós ízületekkel, mintha valami lufiállatka lenne, öccsének apró és kecses testét áramvonalak határolták, víztiszta bőrrel és tintafekete hajjal megspékelve.

– Ha tényleg kész vagy, játszhatsz a MathBlasttel. De előbb, Bruno, légyszi vedd ki, ami a sütőben füstöl, mondjuk, most azonnal, jó?

Kicsatolta a szíjat, amely a melléhez szorította a futártáskáját: rögtön a szőnyegre csattant, egy lágy, záporhangú cipzárfutam kíséretében. Megszabadulva terhétől, Maggie nekiállt berendezni a lakás színpadát, három kihegyezett ceruzát helyezett Alex domináns kezéhez, majd becsusszant Bruno székére, hogy a verekedős videójátékot háttérbe küldve kinyisson egy Word dokumentumot.

Ekkor, mintegy végszóra, Bruno apja, egy slampos japán fickó, aki még sosem mutatkozott be Maggie-nek – alig beszélt angolul, ami elég furcsa volt, mivel a fiúk nem sokat konyítottak a japán nyelvhez –, bedugta a fejét a konyhába. Hosszan és rosszat sejtve végigmérte a jelenetet, majd visszabújt a hálószobába.

– Bruno, most azonnal.

A fiú felmordult, és elindult a konyhába.

Maggie nem rajongott a fegyelmezésért. Szigorú szabályai mélyén a fiúk iránt érzett kedvesség kútja rejtőzött. Utálta megbüntetni őket. Jobb szerette volna, ha merő tiszteletből engedelmeskednek neki. Nem követelt maradéktalan hódolatot, de ragaszkodott hozzá, hogy respektálják. A kiskamaszok tisztelete időnként kifejezetten tiszteletlenségnek tűnhet. Így fejezik ki a szeretetüket. Jól emlékezett egy jelentős antropológus művére, amelyet még a főiskolán olvasott: az állt benne, hogy az első lépést mindig az őslakók tiszteletének kiérdemlése jelenti. Vagy talán nem az „őslakóké”, de egyre megy.

– Ki kér mini töltött pizzát? – kérdezte Bruno, miután kirántott egy tálcányi odaégett tésztatekercset a sütőből. Majd átváltott saját, bennfentes rapdumájára: – Csak szopatom a fejetek, görények. Ezek a kisgecik az enyémek! – Hátrahajtotta a fejét, és az egyik csöpögős hústasakot a szájába pottyantotta.

Maggie kanyargós útja Ridgewoodba egy gyermekkorában fogant ötlettel indult, miszerint a világ nemcsak kicsi, de fogékony is az erőfeszítéseire.

Kislányként rendszeresen átsétált a St. Louis-i Forest Parkon, felszedegetve a kóbor golflabdákat, amelyek letértek kijelölt röppályájukról. Amikor megtelt velük egy ötvenliteres, kék szemeteszsák, amelyből a szülei bőven tartottak a garázsban, lemosta mindet slaggal, és felsorakoztatta a járdaszélen a golfpálya mellett. Vállalkozó szelleme nyomására még egy táblát is állított melléjük: GOLFLABDÁK 1 DOLLÁRÉRT. Már az első nap negyven dollárt keresett, a készlet felén túladva. Ám a következő hétvégén meggondolta magát, és úgy döntött, ingyen kínálja a portékáját. Miért is ne? Szeretett sétálni, szívesen gyűjtögette a labdákat – még a lemosás megtisztító rítusát is örömmel végezte! Noha a golfot továbbra is nettó hülyeségnek tartotta, fantáziátlan fehérférfi-hobbinak a lehető legósdibb fajtából, a zöld gyep szélén egyszerre ráébredt, hogy szeret adni.

Igazi reveláció volt. Ha a nagylelkűség ilyen boldogságot okoz, miért árulják az emberek pénzért a dolgokat? Miért vacakolnak ezzel az adok-veszek (és veszek-veszek) kereskedelemmel? Röpke két hét alatt megteremtett és felszámolt egy piacot. Sőt értékes tanulságot szerzett: az emberek közé emelt határok és a rendszereik távolról sem olyan áthághatatlanok, mint amilyennek tűnnek.

Még az sem gátolta ebben a meggyőződésében, hogy apja erősen kételkedett a filantrópia minden megnyilvánulásában. Pár évvel azután, hogy Maggie kifogott a kapitalizmuson a Forest Parkban, úgy döntött, heti zsebpénzét felajánlja a hurrikán sújtotta New Orleansnak. Arthur azonban elvette a kedvét, kioktatva lányát a mártíromság kétes örömeiről és a Vöröskereszt sötét tervéről, hogy zsebre vágja az adományát, mielőtt célhoz érne.

– Nem csinálnak semmit azzal a sok pénzzel, csak ülnek rajta – jelentette ki az apja.

Makacsul ragaszkodott ehhez az állásponthoz. Az egyik hálaadáskor, miután Maggie nagynénje, Bexi néni legalább egy órán át győzködte kedvenc szívügyéről, dühösen kifakadt: – Mi a frásznak kellenének Izraelnek fák? – Mondhatni, ez volt az Alter família krédója, amolyan anti-hippokratészi eskü: „A legfőbb törvény: ne tégy jót!”

Ám Maggie nem adta fel. Miután két éve lediplomázott Danforthban a 2013-as évfolyamban, anyja halálának sodrában, majd a kibontakozó káosz idején – nem tudott úgy tenni, mintha mindezek nem járultak volna hozzá az eseményekhez –, úgy döntött, a lehető legrosszabbul fizető nonprofit jótékonysági szervezet gyakornoka lesz, kerül, amibe kerül. Beköltözött főiskolai pasija, Mikey Blumenthal manhattani lakásába, amely alig pár sarokra állt attól a brókercégtől, ahol a fiú munkanapjait töltötte, két villódzó monitor között, hatalmas összegeket mozgatva egyikről a másikra. Hála az ingyenkérónak abban a zajos, turistalepte utcában a Madison Square Garden közelében, Maggie léleknemesítőbb feladatoknak szentelhette az életét: kilencvennapos, fizetés nélküli állást vállalt egy nemzetközi gyermekegészségügyi alapítványnál, majd öt hónapig robotolt egy tiszta vízért küzdő akciócsoportnál.

De sosem bírta sorstársnőit – mert szinte mindig nők voltak –, akikkel dolgozott. Jobbára életre szóló nonprofitisták voltak, nyomorult közkatonái egy erkölcsi keresztes háborúnak, táskás szemekkel és hosszúkás, barázdált arccal, mint azok a rituális maszkok a harmadik világból, amelynek lakóin oly buzgón segíteni próbáltak. Csak nekik nem voltak legendáik, sem hősi történeteik a gonoszságon aratott diadalokról. Társalgásaik az ebédszünetben hétköznapi témákról folytak, csupa apró-cseprő problémáik voltak. Több energiát fektettek egy lerobbant irodai kávégép megjavításába, mint az új rendelkezések kiharcolásába. Vajon hol marad, tűnődött Maggie, a lelkesedés? A szív?

De ennél is rosszabbul érintette, hogy még a gyakornokok közül sem tudott kitűnni, mindhiába igyekezett kiérdemelni a „Legelkötelezettebb” címét, mivel mindkét szervezetnél akadt legalább egy lökött csaj, akinek minden egyes magára költött dollár, minden segítségnyújtás nélkül töltött perc gyötrelmet okozott. Egy bige, aki tényleg hitt abban, hogy az élete se többet, se kevesebbet nem ér másokénál – az a fajta, aki víztakarékosságból hetente egyszer zuhanyozott, így aztán messziről bűzlött áldozatkészsége. A mikrokölcsönök lánglelkű híve, kivéve, ha kértek tőle pár dollárt buszra, mert akkor bocs, szó se lehet róla, nem lenne több haszna annak a pénznek, ha kongói csecsemők maláriagyógyszerére költenénk? Maggie fortyogott a dühtől: Kongó ellen nem volt apelláta.

A harmadik munkáját azonban imádta: szakszervezeti megbízásból beépült egy mexikói étterembe a paramusi nyitott plázában. (Addigra szakított Mikey-val, aki már a főiskola utáni első évben méretes pocakot eresztett, kopaszodni kezdett a feje búbján, és csatlakozott a republikánusokhoz, mondván, ezzel a húzással „többre viszi a melóban”.) Pincérnőnek kellett kiadnia magát, megnyernie a munkatársai bizalmát, majd lassan, de biztosan elhintenie fejükben a forradalom magvait. Noszogatnia kellett őket a szakszervezetek irányába, anélkül, hogy ez noszogatásnak tűnt volna.

Volt valami izgalmas a fedett munkában. Beépített ügynökként semmit, amit tett, mondott vagy gondolt, nem lehetett egyértelműen neki tulajdonítani, még akkor sem, ha egyáltalán nem volt köze a feladatához annak, amit tett, mondott vagy gondolt. Mint például: „nagyon ajánlom az enchiladát” (esze ágában sem volt) vagy „sikerült feldolgoznom anyám halálát” (dehogy sikerült). Nem számított: végre elérte a célját. Igen, végre-valahára megszabadulhatott annak terhétől, hogy önmagát adja.

Ezalatt fantasztikus pincérnő lett – udvarias, hatékony és frappáns –, eléggé meglepő módon, elvégre igazából nem volt pincérnő. Beépített ügynök volt. Mégse tört el egyetlen poharat sem. Cigit vett a túlterhelt mosogatóknak. Messziről kiszúrta a zsíros jattot. Fizikailag megterhelő, de igen kielégítő munkát végzett, és jólesett egész napra kispadra küldenie az agyát. Élete pincérnőként gondtalanul telt, mentesen mindennemű ambíciótól.

Aztán a hetedik hónapban mondogatni kezdte a szerveződés szót gyanútlan munkatársai körében. Igazi megbízói felhívták a mobilján.

– Szia, Maggie – reccsent a hang a vonal túlsó végén. – Brenna vagyok, tudod, honnan. Jake és Trish is velem van. Nézd, nagyon sajnáljuk, de lőttek a dolognak.

– Minek lőttek?

Szeptemberben történt. A szünetében kapta a hívást, egy szeméttároló mellett szobrozott az étterem mögött, mobilját az arcához szorította, lélegzete nyomot hagyott Jersey fagyos szmogjában.

– Nem a te hibád. Egyszerűen nem fér a keretbe, hogy tovább alkalmazzunk.

– Kirúgtok?

– Tőlünk, igen. De a pincérnői melót természetesen megtarthatod. Nem rúghatunk ki az étteremből. És nem is tennénk ilyet! Lefogadom, hogy remekül csinálod.

– Szuper prímán – visszhangozta Trish.

A szakszervezet kiegészítette a fizetését. Nem volt nagy összeg, és nem is hiányozna annyira, de ha már nincs az a tudat, hogy nekik dolgozik, ha megszűnik a tőlük kapott ügynökstátusz, Maggie egyszerűen…

– Pincérnő – mondta. – Nem pincérnőnek álcázott aktivista. Csak egy… pincérnő vagyok.

Jake közbecsendült: – Nem szégyen a…

– …tisztességes munka, tudom – mondta Maggie, befejezve a lózungot. – De azért mondhatom, hogy még nektek dolgozom?

Gondolatban hallotta, ahogy Brenna levegő után kap. – Elárultad valakinek, hogy nekünk dolgozol? Óriási hiba volt. Hallod, Maggie? Ez tönkretesz mindent. Baszki. Kinek beszéltél erről? Elmondtad, hogy mit csinálunk?

– Dehogy – hazudta Maggie.

– Oké. Hűha! A frászt hoztad rám.

Maggie letette, és visszament a konyhába a hátsó ajtón keresztül. A gáztűzhely bűzlött az égett hústól. A két szakács nevetgélt, egymást szidták spanyolul, bökdösődtek és lökdösődtek, belebokszoltak a másik ágyékába. Ahogy belépett, egy tacolepény megreccsent a talpa alatt, száraz, elkínzott roppanással darabokra törve.

Otthagyta a Taqueria Insufrible-t, és átköltözött ebbe a „feltörekvő” negyedbe Queensben, ahol talált egy hatodik emeleti szobát egy félkész épületben, valami haszid fedőcég kivitelezte. Fogalma sem volt róla, miből fog élni. Milyen képességekkel rendelkezik? Milyen képesítéssel? Elárasztotta Ridgewoodot szórólapokkal, felajánlkozott bébicsősznek és kutyasétáltatónak. A telefonja makacsul hallgatott. Arra gondolt, ugyan mire jó az amerikanisztikadiplomája, ha nem tudja hasznosítani a való életben, hogy jövedelmező állású, halálra dolgoztatott amerikai lehessen? Két héten át emésztette magát a tétlensége miatt. Majd jött az a telefonhívás Oksana Kozak-Nakaharától.

Az Ukrajnából áttelepült Oksana, a legidősebb, egyben legrátermettebb mentőasszisztens a csapatában – hazájában súlylökőbajnok és orvos volt –, egy főiskolai végzettségű, tősgyökeres amerikait keresett, hogy felügyelje két fia tanulmányi fejlődését és javítsa angoltudásukat. Maggie lelkesen igent mondott. Az első találkozón Bruno hasba vágta. Oksana nyomban rendre utasította három lendületes sallerrel, Maggie pedig jobb híján elfogadta az állást.

A fiúk, mint erre hamarosan rájött, folyékonyan beszéltek angolul. Csak át kellett rángatni őket az általános iskolán, még mielőtt felrobbantanák.

– Ha végzek a MathBlasttel, felmehetek a szobámba a robotépítőmmel pepecselni? – kérdezte Alex.

– Ratyimatyi – mondta Bruno. Vagy a MathBlast, vagy a pepecselni miatt, nehéz volt eldönteni.

Alex megcsóválta a fejét. – Szerezz egy csajt.

– Bruno, vigyázz a szádra – mondta Maggie. – Alex, légy kedvesebb. Egy dollárt a perselybe. Mindketten.

A persely Maggie ötlete volt: nem csak a káromkodás, úgy általában az illem miatt, nagyjából valamennyi modortalanságra megfelelt. Nem érdekelte, hogyan viselkednek vele a fiúk – minél komiszabbak voltak, annál nyugodtabb szívvel fegyelmezte őket lényegében pro bono alapon –, de azt nem tűrte, hogy egymással szemétkedjenek.

– Nekem két csajom is van, azért nem arcoskodok – dünnyögte Alex. A fiúk lemondóan betették a pénzt a konyhai perselybe, amely az egyik sarokban állt a késtartó mellett.

Bruno visszaült a matekleckéjéhez, és a ceruzájával mindegyik tortadiagramból péniszt rajzolt. Alex elment pepecselni. Maggie betelepedett Kankalin kuckójába, hogy megdögönyözze egy kicsit, majd feltápászkodott, és kiténfergett a konyhába. A szeme megakadt az üvegperselyen. Háromnegyedéig megtelt már moszatzölddel és gólyahírsárgával, suskabozót burjánzott a réz- és cinkágyon. Kis magánterrárium a zöldhasúaknak. Köhintett egyet, hogy elnyomja a zajt, ahogy kiszed egy marék bankót, és zsebre gyűri.

Mint minden gazdasági rendszer, Maggie-é is tele volt paradoxonnal. Szükséges rosszal. Ez is közéjük tartozott: csak azért dolgozhatott fillérekért a Nakaharáknak, mert időnként megvágta őket.

Az igazi kérdést az jelentette, vajon a fiúk is rájárnak-e a perselyre. Szinte biztosra vette – az üveg egész héten őrizetlenül állt –, de ugyan mit mondhatott volna nekik, hogy ne legyen álszent? A lopás még elmegy, a képmutatást viszont szívből gyűlölte.

Két órával később elköszönt a fiúktól, és hazaindult. Maggie pár háztömbbel a Bushwick–Ridgewood-törésvonalon túl lakott: feje fölött ott dübörgött az M magasvasút, síncsikorgató acélkerekeivel. Brooklyn és Queens határa háborgó tektonikus hasadék volt, mintha a két kerület tudta volna, mennyire távol és mekkora harcban állnak.

Maggie bérháza, amelynek néhány emeletét teljesen bedeszkázták, a Food Bazaar piacával szemben állt, egy munkagödör mellett. Hatalmas verem volt, a hatodik emeleti ablakból nézve szinte betöltötte a panorámát. Maggie gyakran kapta azon magát, hogy hosszan lebámul rá. Bele. Jobbnak tartotta, mint a tévét – nem mintha lett volna tévéje –, sőt még a wifinél is, amelyet a lakótársa szülei fizettek. A gödör! Néha apró emberkék nyüzsögtek a kerítésén belül, egymásra mutogattak, és utasításokat kiabáltak. Talán parkoló lesz belőle, egy újabb bérház, bevásárlóközpont, akármi. De nem kapkodta el. Egyelőre csak gödör volt, Maggie gödre, lenyűgöző lehetőségek tárháza, amelyből bármi kinőhet a közeljövőben.

Megállt a bérház bejáratánál, a levelesládáját valami maszatos trutymó ragasztotta le. Felfeszítette a fedelet: egy gumikarikával összefogott számla- és szórólapköteg bukkant fel alatta. Átnyálazta őket, mialatt felballagott a meredek lépcsősoron. Az elektromos művek pénzt várt tőle, alma matere pénzt kért tőle. Nem is értette, miért bajlódik a postájával egyáltalán.

A hatemeletnyi mászástól csatakos hóna alá csapta a köteget, kinyitotta az ajtót, és belépett a lakásba.

A lakótársa, akit roppant célszerűtlen módon ugyancsak Maggie-nek hívtak, a kék vászonszékben kuporgott, amelyet hősnő-Maggie vett az utcán pár hónappal korábban.

– Nehéz napod volt?

– Kész téboly. Három szülinapos diák. Úsztak a cukorban, az összes kölyök bezsongott. Le se lehetett lőni őket.

Másik Maggie az AmeriCorpsnál tanított. Gyűlölte. A harmadikosai folyton egymás cipőjében csoszogtak, és mindenen hajba kaptak. Különös látványt nyújtott ültében, ahogy mélyen elmerül a napozószék bugyrában. Többnyire megbújt a szobájában, létezése kimerült néhány kattanásban és reteszelésben, egy fénycsíkban az ajtó alatt.

– Ja, vágom. Látnod kellett volna az én srácaimat. Bruno megint rajtam edzett.

– Maggie – kornyikálta Maggie –, összvissz két tanítványod van, én meg három húszfős osztályt tanítok. Iszonyú kimerítő, gőzöd sincs, mennyire.

– Nyugi, eszembe sincs versenyezni.

Maggie-nek rosszulesett lakótársa fensőbbséges hangneme. Másik Maggie nem rendelkezett tanári diplomával, és szinte biztos, hogy többet ártott, mint használt a diákjainak. Semmi szükségük nem volt egy dilettáns fehér megmentőre a katedrán.

Zsémbesen elvonult a szobájába. Előre irtózott Emma bulijától. Mostanra a kedve is elromlott. Az ágyra dobta a postáját, a borítékok nyitott kéz alakban szóródtak szét rajta.

A tekintete megakadt egy világos folton. Egy félrecímzett Dolgozó Anyák magazin alatt ropogós, fehér boríték lapult, az apja nevével a bal felső sarokban, alatta pedig az utcáéval, ahol Maggie felnőtt.

Ahogy az arcához emelte, két gondolat villant agyába, jóformán egyszerre. Az egyik: Hogy mi van? A furcsább – és egy tizedmásodperccel gyorsabb – pedig az volt: a levélposta annyira formális, múlt századi dolog, még a boríték is olyan, akár egy kis, fehér szmoking.

2. FEJEZET

Ethan az ablakfülke párkányának dőlt, hátát a délutáni napsütéssel melengetve. Vaskos kötetet tartott kinyitva a kezében. Újabban úgy érezte, filozófiával foglalkozni az önfejlesztés legnemesebb módja, ellenszert kínál az összes képernyőre és eltereli figyelmét a Crate and Barrel bárszekrényről, lakkozott külsejével és likőrözött belsejével. De hamar ráébredt, hogy Foucault-t nem lehet Marx nélkül megérteni, Marxot pedig nem lehet Hegel nélkül, és így tovább, egészen az ógörögökig. Amikor rájött, hogy az ógörögöket sem érti, vett egy Cambridge kézikönyvet, buzgón beletemetkezett, miközben azon tűnődött, vajon van-e a kézikönyvhöz is kézikönyv.

Visszalapozott a bevezetéshez. Hasonlítsa össze a két kérdést, olvasta immár ötödjére, amelyek komolyan foglalkoztatták a görög és római gondolkodókat:

1. Milyen a jó emberi élet?

2. Miért nem esik le a Föld?

Ethan éppen az elsőn törte a fejét, amikor meghallotta a levélbedobó nyílás zörgését.

El sem tudta képzelni, miért küldött az apja levelet neki. Miért bajlódott annyit a konkrét írással, tollal és papírral, csak hogy üzenjen a fiának. Öt hónap telt el azóta, hogy Ethan utoljára beszélt Arthurral, mindössze pár szót telefonon. Francine temetése után hazament New Yorkba, és a húga – aki azon a héten kapta meg a diplomáját – hamarosan követte. Azóta egyikük sem találkozott az apjukkal. Lassan két éve.

A borítékért nyúlt, megfordította, és feltépte a nyelvét. Az üzenet szokásosan szűkszavú volt.

E,

JÓ LENNE, HA HAZALÁTOGATNÁL (MAGGIE-VEL) ÁPRILIS KÖZEPÉN (TAVASZI SZÜNETBEN). FONTOS, HOGY TALÁLKOZZON A CSALÁD, EMLÉKEZZÜNK A GYÖKEREINKRE, STB.

A.

Két év.

Annyi minden történhetett volna két év alatt.

Nem sok történt.

A levél összekuszálta a gondolatait. Ethan számára az otthon egyet jelentett a megaláztatással. Az apja üzenetétől zavar támadt a rendszerben, szégyenletes emlékek bukkantak elő, akár a meggyűrődött szalag egy videokazettából. Íme az egyik: a tizenöt éves Ethan idegesen ül az ebédlőasztalnál, szemben Arthurral és Francine-nel, mintha egy szenátusi vizsgálóbizottság kihallgatásán lenne. Mintha a szakdolgozatát védené. Szüleit selyemvirágok keretezték, üveggolyókkal töltött akváriumgömbökből kígyóztak szerteszét. Megköszörülte a torkát, és kibökte, hogy biszexuális – nem meleg, jobb az óvatosság, mintha csak fél lábbal lépne a jéghideg tóba –, mire az apja felhorkant.

– Arthur! – csattant fel Francine, de már elkésett.

Tikkasztó, borongós augusztus volt, igazi St. Louis-i nyárutó, a homlokverejték bűze és a szúnyogirtó savanykás szaga úgy összemosódott, hogy bármelyikről beugrott a másik. Ethan harmadik nyarát töltötte St. Louisban, de továbbra sem tudott hozzászokni. A költözés az apja ötlete volt. Bostoni munkája mellett Arthur egy szaklapot szerkesztett, és óraadó volt a MassBay Közösségi Főiskolán. Amikor közhírré tette, hogy elege lett a magánszektorból, egy régi mentora, aki tíz évvel korábban ugyanerre a gondolatra jutott, beajánlotta a Danforth Egyetemre. Azután a Mississippibe fojtotta magát, és Arthurt hívták meg a helyére.

Habár a kinevezés tele volt olyan szavakkal, mint vendég és ideiglenes, Arthur biztosra vette, hogy a pozíciójából kihozhat majd egy állandó státuszt. Az elmúlt pár évet egy építőmérnöki cégnél töltötte, amely a „Nagy Ásás” gigantikus mélyépítési projektjén dolgozott, egy zsíros bostoni megbízáson, tele kontárokkal, korrupcióval és kivitelezési hibákkal. A család mást sem hallott tőle, csak siránkozást. Korrozív sós víz szivárog át a repedéseken az I-93-as alagútban! A forgalomtól védő fémsorompóknak olyan éles és kiugró szélei vannak, hogy a munkások csak „harakirikorlátnak” hívják őket: előbb-utóbb valakit lefejeznek egy karambolnál. Az ígéretes álommunka hamarosan véget nem érő „ki a hunyó” játékká változott, Arthur kínkeservesen próbált szabadulni a rákent baklövésektől, megóvni hírnevét az irodájára zúduló toxikus lavinától, mígnem Francine már arra ébredt, hogy a nürnbergi védekezést dünnyögi – Parancsra tettem! – álmában. Ki akart szállni. Miután megjött a lehetőség, hogy inkább tanítsa, mint végezze a szakmáját, méghozzá egy igen hízelgő ajánlat képében, amely helyrebillentette Arthur hitét saját kimagasló tudásában, úgy döntött, családostól nyugatra hurcolkodik, akár a hajdani pionírok, a szebb jövő reményében. Szívesen játszott rá erre a párhuzamra. Valódi, vérbeli amerikaiak voltak, szerencsevadászok a fénylő csapáson, amely egy távoli, versenyszegényebb világba vezet. Francine, a pár- és családterapeuta, végre saját praxisba kezdhet, akár önkéntes munkákat is vállalhat a férje egyetemén. – Ha torkig vagy már a dúsgazdag párocskák napi nyavalygásaival – javasolta nevetve –, felüdülés lesz a srácok bajait hallgatni.

Aki csak ismerte Arthurt, tudta róla, hogy horkantásai afféle elfojtott kuncogások, Ethan kamaszkorát azonban megmételyezték az értelmezési problémák. Míg Francine világosan értette a kurta hangból, hogy Arthur tisztában van fia melegségével, Ethan inkább a vallomását fogadó elutasítást látta benne.

Arthur megpróbált pontosítani. – Egy fenét vagy. – De csak rontott a dolgon.

Ethan talpra ugrott, felborítva a székét. Felszáguldott a lépcsőn a szobájába. Az ágyra vetette magát, és a fejére húzta a takaróját.

A mennyezeti lámpa fénye alig szűrődött át a gyapjún. Ethan szuszogása megtöltötte a meleg, sűrű félhomályt. Arra gondolt, vajon meddig bírja ki anélkül, hogy előbújjon a mélyből levegőt venni.

Pár órával később kopogtattak az ajtón. Ethan már aludt. Bizonytalanul átvágott a szobáján. Arthur állt az ajtóban. Egy kis drótkulcsot szorított a hüvelyk- és mutatóujja között. – Ezt meg kell csinálnunk – mondta. – Minden este, bármi van.

Ethan szeme előre könnybe lábadt. Nagyot nyelt, jól hallhatóan, azután nyomban elpirult tőle. Visszament az ágyához, leült, és a szemközti falra meredt.

Arthur mellételepedett. – Nagyra nyisd – mondta.

Ethan kitátotta a száját, és hátrahajtotta a fejét. Megpróbálta elképzelni az apja elé táruló látványt: a gyorstágítót. Egy kis fémcsavar tapadt Ethan szájpadlásához, amelyet póklábhoz hasonlító rudak rögzítettek, a hátsó fogaihoz cementezve. Arthur két pelyhes ujjával benyúlt a szájába, a csavar nyílásába illesztette a kulcsot a tágító közepén, és elfordította. Ethan arca megrándult. Fájdalom döfött a koponyájába. A combjába vájta a körmeit. Keserű, fémes nyál gyűlt a szájszegletébe, mialatt Arthur lassan tekerte a tágítót, minden egyes fordulattal szélesebbre feszítve Ethan állkapcsát. Az ujjak szőrszálai csiklandozták az ínyét, köhögni kezdett, finom nyálpárával fröcskölve tele apja olvasószemüvegét. Arthur letörölte az ingujjával.

– Én sem rajongok ezért – motyogta az apja, amikor végzett, és kihúzta a kulcsot. Ethan megpróbálta becsukni a száját, de meg sem moccant az állkapcsa. Éles hang sivított agyában. Fogai csilingeltek. Mondani akart valamit, de Arthur már az ajtónál járt, behúzta maga után.

Még aznap este Ethan leoldalgott a lépcsőn. Szülei a nappaliban voltak, a díványon olvastak.

– Meleg vagyok – mondta –, nem biszex.

Arthur a feleségére nézett a szemüvege felett. Felhúzta a szemöldökét, majd újra a könyvébe mélyedt. Francine megértően Ethan felé biccentett. Ahogy ott állt iszonyú kínok között, ínyében kegyelemért könyörögtek az idegvégződések, tisztára úgy érezte, mintha kínzással csikarták volna ki belőle a vallomást.

Mindezek dacára nem tagadhatta, hogy némi izgalommal fogadta az apjától jött levelet. Egy meghívás. Évek óta várta, hogy az apja meghívja, bárhová. De amikor végre megtörtént, csak arra tudott gondolni: nem késő már?

Ethan a székre dobta a kézikönyvet, és a farzsebébe gyűrte a levelet. Körülnézett a lakásában, amelynek szikár stílusa pontosan illett hozzá. Derékszögek és tiszta felületek. Csupasz téglák. Sehol egy fénykép. Le az érzelmességgel. Eltöprengett, mihez kezdjen a levéllel, a nap hátralévő részével. Tekintete megakadt az uszadékfenyőből készült lebegő polcokon. Sötéten, párhuzamosan és csupaszon virítottak a falán, mint valami egyenlőségjel.

Ethan egyre zárkózottabb lett az anyja halálát követő huszonkét hónapban – amióta otthagyta a munkahelyét, és megvette ezt a lakást a Carroll Streeten. Lemondott a nyilvános megjelenésekről, minden számottevő tekintetben. Utálta, ahogy az emberek előtt viselkedik. Nyekergő beszédét, félénk gesztusait, amelyeket elkapott egy tükröződő kirakatüvegben. Feszélyezetten mozgott társaságban, gyanakvással és irigységgel nézett ismerőseire. Amint észrevette, hogy valaki figyeli a metrón, rögtön arra gondolt, valamit rosszul csinál. Rosszul áll. Rosszul vesz levegőt. Aztán elvörösödött a haragtól. Miért kéne kételkednie magában? Miért kéne lenéznie magát, amikor szürkébb, sivárabb alakok is szétvetett lábbal ülnek az életen?

Kilépni a világba egyre inkább olyan érzés volt, mintha szégyenletes engedményeket tenne. Nyíltan beismerné kiszolgáltatottságát. Legyen szó ételről, szexről vagy fogkrémről, bármiféle szembesülés az „erre is szükségem van” refrénjével fizikai rosszullétet okozott. Vágyálma a teljes önállóságról egyfajta bunkert jelentett polcok végtelen soraival, életre szóló készletekkel. Az anyja – a pénze – segített, hogy elboldoguljon, fedezte szükségleteit a kényelem menedékében.

Tovább rontott a dolgon, hogy a nyilvános helyek többsége egyértelműen visszataszító volt. A mosodákat kimondottan gyűlölte. Az átható neonfény, a rozsdás víztócsák. Amikor a mosógépe lerobbant, és megtudta, hogy a kék ponyvaernyős Suds & Duds a Unionnál egész elfogadható áron házhoz is szállít – még a gondolatát sem tudta elviselni, hogy beengedjen egy szerelőt az otthonába, arról nem is beszélve, hogy javítgatni kezdjen –, nyomban feladta. Azóta nem maga mosta a ruháit.

A csemegebolt, a zöldséges – pár dollárért mindegyik vállalt házhoz szállítást. Miután megállapodott velük, Ethan egyre kevesebb okot talált rá, hogy elhagyja a lakást. Filmeket és tévéműsorokat streamelve nézett. Mobilja tele volt podcastekkel és on-demand zenével. Könyveit neten rendelte, és fél nap alatt megjöttek. Brooklyni mércével tágasnak számító lakása többszörösére nőtt, mindössze attól, mekkora médiatartalom vált elérhetővé falai között.

Új életstílusának persze nagy ára volt. Szó szerint. Ethan eladósodott. 150 000 dollár előleget szurkolt le ezért az egyágyas, neogörög lakásért, falszomszédságban egy episzkopális templommal, belül romokban heverő konyhával és fürdőszobával, majd szokatlan élvezettel átrendezte az egészet – a végére nagyjából egyévnyi önkéntes munkanélküliségre és megrögzött netes vásárlásra elegendő pénze maradt. Lelkesen költött lakáscikkekre és mindenféle csetreszekre: Bernardaud porcelántányérok, egy Le Creuset lábas, amit sosem használt, Waterford Lismore gyertyatartók, egy kenyérdoboz fehér márványból, elektromos dugóhúzó. Egy Williams Sonoma-előfizetés az Amerikai Sajtok Hat Hónapja-kiadványra. Ethan olvasta valahol, hogy ülni a pénzen pont olyan, mint egy jégkockát markolni, és a gondolat hatására nyomban vett egy Hammacher Schlemmer alumínium jégkockakészítőt, amely tökéletes golyókat fagyasztott. Akár egy vegetatív kómában lévő betegnél, dermedt élete állandó anyagi infúziót igényelt.

Lelkiismeretes adós volt. Számontartotta összes tartozását, gondosan archiválta a számlákat és hitelkártya-bizonylatokat, tárcája meghízott a műanyagtól. Pontosan tudta, mit művelt, amikor megrendelte azt a kőlapos kávézóasztalt a kovácsoltvas talppal. Tudta, mennyibe kerülnek körútjai a taxik hátsó ülésén, amelyet papírok nélküli szomáliaiak vezetnek; milyen összeg szerepel Tom Ford öltönye árcéduláján, amelyet az interneten rendelt, majd sosem nyílt alkalma viselni.

De hiába a fokozott figyelem és előrelátás, tartozásai sehogy sem tűntek valóságosnak. Csupán számoszlopok voltak. Adóssága anyagtalan, jelképes szakadékot jelentett – és mit számít, milyen mély egy szakadék, ha egyszer úgyis jelképes? A metaforák papírvékonyak voltak a vaskos élvezethez képest, amelyet a vásárlásai nyújtottak az egyiptomi gyapjúlepedőktől a La Pavoni eszpresszógépig. A gazdasági intézmények a közösség nyelvén beszéltek – tagság, kapcsolat, tartozás –, és Ethan számára sokat jelentettek ezek a szavak. Jó érzés volt, hogy szükség van rá, szerette azt hinni, hogy tartozik valahová.

Ha az adósság mindössze délibábnak tűnt, amikor Ethan józan volt, részegen pláne annak látta. Rajongott a koktélokért, a sörözésnek viszont megvolt az az előnye – hála a kézműves sörök országos divathullámának –, hogy akár hobbinak is elment. Végigitta a teljes skálát, a halványsárga búzasöröktől egészen az éjfekete pörkölt malátasörökig, a pilznereket, IPA-kat és lagereket, altokat, dunkeleket és portereket. Demokratikus ízlése volt, inkább fogyasztóként, nem ínyencként válogatott, hidegen hagyták a nüanszok. Korábban kacérkodott más bűnökkel is: gimiben cigizett, a főiskolán kétszer kokózott. De St. Louis a sörök városa volt. Az ivástól otthon érezte magát.

Persze nem volt komoly az ügy. Nem igazán. Remeteéletmódja miatt ritkán jelent meg emberek között részegen, így aztán legfeljebb magának árthatott, másoknak nem. Bármikor le tudta volna tenni a poharat, csak nem volt hozzá kedve. Híven követte a tréfás pólófeliratok életfilozófiáját: semmi gond az ivással – a padlónál nincs lejjebb.

Harmincegy évesen, miután húszas évei hivatalosan is lezárultak, egyszer csak egyedül találta magát. Borzalmas érzés volt szembenéznie a magányával, és mintha minden reggel elölről kezdte volna. Az a néhány barátja a brókercégnél, ahol korábban dolgozott, régen kimenekült a kertvárosokba, ahol színvonalasabbak az iskolakörzetek, vagy nem érdekelte őket semmi a munkahelyi ügyeken kívül, Ethan azonban már ügyet sem vetett a piti perpatvarokra és árulásokra. Emlékezett azokra az időkre, amikor még izgatták a bónuszok, a kollégák esküvői, a főnök sajátos vizelése, ahogy csípőre tett kézzel feszít a piszoár előtt, mintha meg akarná félemlíteni. De az a korszak elmúlt, véget ért. Miután kiszállsz a mókuskerékből, pár hónap alatt rájössz, mennyire üres és lényegtelen az egész. Mindössze a Carroll Parkban baseballozó tőzsdecápák lelkes kiáltozásaitól érezte szombat reggelenként, hogy elpocsékolja az életét.

A húszas évei. A szexuális inasévek csupa vonzó, izgalmas pasival, akik oltári szerencséjére lefeküdtek vele – férfiak, akik csinos kancsónak látták, amelybe tetszés szerint bármit tölthetnek.

Az első barátja, akivel együtt élt, még évekkel a Carroll Street előtt, minden tekintetben nagy fogást jelentett, frissen érkezett a Brown színházi köreiből. A hosszú lábú, csodaszép Shawn csodásan mutatott magasra felnyírt frizurájával, amely akkor még nem számított a fehér fajvédők hivatalos hajviseletének, kifogástalan ápoltságával korábban példátlan féltékenységi rohamokat idézett elő Ethan munkatársnői körében. Shawn lelkesen flörtölt a körzet valamennyi csaposával, és csupa netradar alatti bulira vitte el Ethant, amelyekről csak az ódivatú módon lehetett tudomást szerezni: a való világban élve. Az Appalache nyomorában töltött gyerekkora felhatalmazta nagyvárosi kortársai valamennyi kiváltságára és hóbortjára, sőt mi több, hiteles sikersztorit varázsolt belőle. Szegényen élni Pennsylvania zöldellő vadonjaiban egészen más volt, mint New Yorkban nélkülözni. New Yorkban még a szegénység is „felkapaszkodásnak” számított, főleg a megkeseredett otthoniak szemében, akik a Shawnra vonatkozó összes kérdést annyival intézték el: „New Yorkban van” – amiből mindenki mindent értett.

Úgy ismerkedtek meg, hogy Shawn összetévesztette egy színész barátjával az utcán.

– Hoppá – mondta, miután Ethan hátranézett rá az egyik zebránál.

– Mi az?

– Semmi… Valaki másnak néztelek.

– Bocs – mondta Ethan. – Csak én vagyok.

Shawn szeme felcsillant. – Helló. Éppen egy helyre megyek… egy étterembe. Azaz inkább egy pékség, egy olyan piás pékség, vágod? Éjszakánként afterpartikat tartanak. Szeretsz táncolni?

Ethan szóhoz sem jutott a döbbenettől.

– Na gyere már, szuper lesz!

Ennyi volt.

Ethan nem partnerként, inkább kísérőként szolgált. Ha nem kellett vidéki kiküldetésre mennie, Shawn mindenféle vetítésre, kiállításra, házibulira elhurcolta; képtelen volt megérteni, hogyan élhet valaki egy ilyen drága városban anélkül, hogy megkövetelné, ami a pénzéért jár. Úgy vélte, a fiatalság az élmények habzsolásáról szól, míg Ethan szemében a legtöbb élmény kimerítő és mulandó volt. Ám két hónappal találkozásuk után Shawn lakását beszórták rovarirtóval, és kénytelen volt egy borzalmas hetet eltölteni akkori albérletében East Williamsburgben, ahol nyilvánvalóvá vált, hogy Ethan képtelen tartani az iramot hétközben is, miközben Shawn számára minden este szombat estének számított, részben mivel félállásban dolgozott ügyelőként, részben mert Ethan gyanúja szerint amolyan particápa volt, aki nyomban meghal, ha nem hasíthat. Shawn egy nappal korábban hazamenekült a szabadságba, habár a rovarirtók óva intették – várnia kellett volna, amíg a mérgek kiszellőznek.

Teddy két évvel később került a képbe, és jobban illett hozzá. Mokány volt, olívabarna bőrrel, tejsavón hizlalt tricepszekkel és gyufaszállábakkal. Pezsgett az ambíciótól, menő munkát szerzett egy Wolfe nevű bíró mellett, aki híres volt megrögzött utilitarizmusáról és arról a meggyőződéséről, hogy az úgynevezett örökbefogadási biznisz jobban menne, ha a házaspárok aukciókon jutnának hozzá a gyerekekhez.