BÍRÓ PÉTER

HOSSZÚ
ÁRNYÉK

— részlet —

KALLIGRAM
2024

Copyright © Bíró Péter, 2024
ISBN 978 963 468 523 4

Előszó

Ez egy regény.

Ebben a valóságos és fiktív helyszíneken zajló, valóságos és fiktív események sorát elbeszélő történetben képzelet szülte alakok ugyanúgy felbukkannak, mint ténylegesen létező – és ekként a saját nevükön említett – személyek. Azt, hogy mi valóságos és mi fiktív, és hogy e kettő között létezik-e bármiféle határ, avagy éppen átjáró, döntse el ki-ki maga. Akár író, akár olvasó az ember, ennyi szabadság mindenképpen megilleti, ennyi szabadságot meg kell adnia magának és másoknak is.

Nincsenek véletlenek. A történet mindennemű egyezése a valósággal a szerző fáradságos, ám örömmel és nagy vígsággal végzett munkájának az eredménye, így a lapokon esetlegesen fellelhető sértő és bosszantó kijelentésekért, hibákért és egyéb esendőségekért is őt terheli a kizárólagos felelősség.

Figyelem! A történetben időnként felbukkanó, közelebbről meg nem nevezett gróf úr – minden zavarba ejtő hasonlóság ellenére – nem Széchenyi István (1791–1860). Hogyan is lehetne, hiszen a Széchenyi család kriptája, ahol ő is nyugszik, köztudottan Nagycenken található, nem pedig Szentistvándon.

Budapest, 2021. július 14.

Előhang (n – 1, péntek)

– Fogy minden, mint nehéz időkben az irgalom – mondta Rudi, és ahogy azt az alacsony növésű, testes és rövid karú, hatvanhat évesen a visszavonulás gondolatával egyre gyakrabban kacérkodó polgármesterek szokták, szuszogva, nehézkesen csorgadozva pisálni kezdett. – Lehet, Iminek fordulnia kéne még egyet…

Szamovics, aki egészen addig olyan nyugodtan állt belefeledkezve a mélykék sötétségbe merülő szentistvándi völgy látványába, ahogy csak azok képesek, akik a saját házuk mögé osonva a saját kerítésükre vizelnek éppen, az elöl mulatozó társaság ricsajában nem is hallotta a közeledő lépteket.

– A saját pálinkámat nem itatom fel velük – bólintott, majd némi matatás után felhúzta a cipzárját. – Nem én hívtam őket.

– Akartak jönni. Mit csináltam volna? Jó vendégnek ne mondj nemet.

– Mert az ablakos fickó boldog születésnapot akart kívánni nekem?

– Az emberei akartak még bulizni, ő csak úszott az árral.

– Mint te?

Rudi elnevette magát.

– Ne csináld már! Jön az Imi, hoz még piát, meg ami kell, aztán ha így megy tovább, úgyis simán elfelejtjük az egészet.

– Urbán Andor egy geci! – kiáltotta a tanár úr a ház túloldalán, olyan kétségbeesett sietséggel, mintha egyszerre legalább három fegyver csöve szegeződött volna a mellkasára. Hangos röhögés harsant, majd valaki mondott valamit, amitől még nagyobb lett a jókedv.

– Miért kell ezt? – nézett arra Rudi.

– Biztos részeg, te meg nem mondtad, hogy ne csinálja – mondta Szamovics, és indult volna vissza, de Rudi megfogta a karját.

– Az a szőke vihogós, az a Viki vagy mi, szerintem a főnök csaja… Őt jobb lenne békén hagyni… Olyan vagy, mint a Csák Matyi… A lányod lehetne.

Szamovics felhorkant, hirtelen unni kezdte Rudit, a folytonos diplomáciát, de mivel a Viki tényleg nagyon fiatal volt, és főleg mivel a korához képest meglepő rutinnal és – el kellett ismerni – viszonylag tapintatosan hárította el a közeledési kísérletét, különösebb szívfájdalom nélkül bólintott.

– Te csak hívd az Imit – bökött a diófa irányába.

– Meglesz… – vont vállat Rudi. – Én csak nem akarok botrányt.

Szamovics bólintott.

– Nem lesz. Nem szokott lenni.

Rudi felhorkantott, de nem akart régi dolgokat felhánytorgatni, mert unta már a saját állandó éberségét és főleg Szamovicsot, aki ahelyett, hogy immár ötvenöt éves fejjel fogott volna magának valakit helyben, még mindig zsákmányra leső éhfarkasként kerülgette inkább az egy-két napra felbukkanó csoportokat, munkahelyi kollektívákat, hogy alkalomadtán lecsapjon az áldozati szerepre ilyen-olyan okból alkalmas és kapható, jellemzően érettebb nőkre.

– Szólj a Gabinak, hogy álljon át az autóval a kapu elől, mert az Imi nemigen fog már látni – mondta még Rudi, majd előhalászta a mobilját, és a rövid, görbe lábain legurult a diófához, hogy intézkedjen.

A Gabi az a Dukon – meredt maga elé egy pillanatra Szamovics. Olyan hülyén hangzott ez a Gabi; ő kizárólag Gábornak szólította és csak a Dukonként emlegette a Dukont, aki eleve rosszkedvűen érkezett, és már jóval az ablakoscsapat érkezése előtt meglehetősen távolra pálinkázta magát nemcsak az autója, de a saját maga odébb mozdításától is.

A ház sarkához érve megállt, rágyújtott, vetett egy sanda pillantást a kapafogú, de viszonylag nagy mellű Vikire, aki a tűznél táncikált két másik lánnyal Rudi kétes ízléssel összeválogatott mulatós CD-jére.

Szamovics bement a házba, kivette a mosogató alól a kedvenc szentkirályis palackját, meghúzta, lehunyta a szemét egy pillanatra, kortyolt egy másodikat is, majd gondosan visszacsavarta a kupakot, és elgondolkozva kinézett az ablakon.

A tűztől balra, a hosszú asztal egyik végén az ablakosok főnöke üldögélt a leghűségesebb embereivel, mellette Rudi széke még üresen állt, az asztal túlfelén pedig három középkorú nő beszélgetett a vizes Karcsi és a Rudi feleségével. A vizes Karcsi még ott álldogált elég szerencsétlen arccal, de láthatóan már arra készült, hogy szép csendben elosonjon az utcai kerítéshez, amitől nem messze a tanár úr éppen arról szónokolt üvöltve négy, egyenszakállt viselő raktárosnak, hogy hiába a büdös nagy kozmikus és csillagporos vízió, ez az egész faszság a NER-től a centrális erőtérig végső soron csak és kizárólag Urbán Andor hol szaftosan, hol szikkadtan és betyárkörtésen pulzáló segge lyukáról szól.

Olyan volt, ahogy ott álltak a hatalmas bodzabokor alatt, mintha a ZZ Top és az eredetinél egy kicsi magasabb, vállasabb, göndörebb hajú, viszont simára borotvált képű Trockij összefutott volna egy falusi mulatságban, ám az ígéretes kezdés után hirtelen kifogyott volna alóluk a szesz.

Az egyik ablakossofőr, aki sokáig kitartott a tanár úr mellett, akkor már a Viki testesebb barátnőjét ölelgette, és a postás Jani is ott aprózta közöttük a seriserilédire. Valamit erősen magyarázott, a másik barátnő nagyokat vihogott, és a haját igazgatta, a nagy mellű Viki viszont egy kicsivel mindig odébb lépett, éppen csak annyival, hogy jelezze, a postás Jani nem vele beszélget, pedig a híresen nagy dumás postás Jani, aki pontosan úgy festett, ahogy a fiatal és ingpulóveres Andy Garcia nézett volna ki, ha valamivel szőkébb és hullámosabb a haja, kifejezetten vele akart.

Egy kisebb társaság a sufni mellett heverészett a fűben, cigiztek, bámészkodtak, mögöttük pedig, a hátát a kútnak vetve ott üldögélt magányosan az a vöröses hajú nő, akit Szamovics a kriptában jegyzett meg magának, merthogy ő volt az egyetlen, aki figyelt. Emma lehetett. Igen, talán Emmának szólították a többiek.

Visszatette az üveget a mosogató alá, elé igazgatta a felmosóvödröt, és elindult kifelé.

Rudi addigra már visszaért a diófa alól, és derűsen magyarázta a bólogató ablakosfőnöknek, hogy minden rendben, Imi mindjárt hoz még sört meg ami kell, ezt-azt.

Szamovics lelépett a tornácról, és megindult talán-Emma felé, aki egész este csak a völgy túloldalán görnyedő Öregpap-hegyet és a csillagfényes égboltot bámulta némán.

A nő hálásan és szomorúan nézett fel, amikor odalépett hozzá, és megkérdezte, hogy ne hozzon-e egy pokrócot.

– Köszönöm.

Szamovics bólintott, visszasétált a házba, a hóna alá csapott két pokrócot a szekrényből, majd biztos, ami biztos, elkerült még egyszer a konyha felé. Rádobta az egyik takarót a tornácon alvó Dukonra, és ahogy kissé aggodalmasan odasandított, látta, hogy talán-Emma nem mozdult a helyéről, türelmesen várt.

Rudi az asztaltársaságot szórakoztatta a katonaemlékeiből, a tengizi vendégmunkás korszakából, illetve a vállalkozói, polgármesteri ténykedésének az élményanyagából lepárolt eleggyel, amely pontosan olyan szeszélyesen és kétesen csapongó, időnként megrázóan röhejes és ijesztő volt, mint az akkor éppen harmadjára újraindított válogatás-CD-je.

Amikor Szamovics biztatóan mosolyogva elhaladt mellettük, éppen egy történet végére ért, erősen megmarkolta az üres poharát, és miközben fejcsóválva göcögött még egy ideig, a tekintete aggodalmasan az ablakosfőnökre, majd a nagy mellű Vikire rebbent, és végül a postás Janin állapodott meg.

Szamovics megállt talán-Emma felett, és beborította a nagy, lomhán imbolygó árnyékával.

A nő felpillantott, elvette a takarót és magára terítette.

– Néztem az előbb, ahogy betakarja a barátját… Olyan egyszerűen csinálta, mégis annyi szeretet volt benne…

Szamovics a tornác végében gunnyasztó Dukonra pillantott, majd bólintott.

– Meg a feleségétől is félek. Kapnék, ha megfázna.

Hallgattak egy sort, Szamovics leült a földre. Nem erőltette a dolgot, mert úgy érezte, a nő az a fajta, akinél jobb kivárni, amíg maga szólal meg.

– Nagyon szépen beszélt a kriptában – mondta talán-Emma. – Amikor arról volt szó, hogy a testünk és a lelkünk nem egyszerre hal meg, bele is borzongtam… Mondták már, hogy szép a hangja?

Szamovics megrázta a fejét. Nem mondták soha, és nem is volt az.

Van halála a testnek és van halála a léleknek. Halott testben nem lakozhat a lélek, a lélek halálát viszont túlélheti a test. Hölgyeim és uraim, ez inkább rossz hír, és meglehetősen gyászos gondolat.

Egész pontosan így hangzott az a mondat, amellyel szokás szerint rákanyarodott a gróf úr öngyilkosságára.

Csak az alapszöveget adta le kitérők és borzongató, hatásfokozó hazugságok nélkül, mert ezektől az akaratuk ellenére odaterelt szerencsétlenek esetében mindig eltekintett, márpedig a Rudival érkezőket automatikusan ilyeneknek tekintette.

– Maga tényleg kiugrott pap? – kérdezte a nő.

Szamovics nagyot sóhajtott.

– Én is kérdezhetek?

– Persze.

– Tényleg Emmának hívják? Mintha valaki így szólította volna odafent a kriptánál. Csak hogy jól hallottam-e.

Ezek-szerint-Emma bólintott, elmosolyodott, és egy olyan gyorsan tovaröppenő pillantást vetett Szamovicsra, amitől azon végigfutott az ismerős, ám tapasztalatai szerint évről évre gyengülő zsibongás.

– Akkor biztos az sem igaz – folytatta Emma –, hogy régen a hóhér lakott ebben a házban.

Szamovics meghökkent. A papos poén nagyon régi volt, de ezt a hóhérost még nem hallotta.

– A tanár úr nyári szüneten van, ilyenkor elég gyakran összevissza beszél. Ő így pihen – mosolyodott el Szamovics, és egy kicsivel közelebb húzódott.

A tanár úr, mintha csak megérezte volna, hogy róla folyik a szó, ismét hangoskodni kezdett a bodzabokor alatt, hogy most akkor lesz-e még pia, vagy sem, mert ha nem, benyomulnak a házba, és megkeresik Szamovics dugipálinkáját, mert annak, ő pontosan tudja, van.

– Hol az Imi? – üvöltötte, mire a körülötte álldogáló raktárosbrigád felröhögött.

Rudi csak heherészett, a tanár úr viszont előadta, hogy a magyar ember már csak ilyen: azokban a ritka esetekben, amikor nem adódik magától minden egyéb megfontolást felülíró oka a lerészegedésre, keres, ha pedig nem talál, csinál, és ebben őtet megakadályozni kegyetlen és aljas dolog.

– Tótok vagyunk, Tamás! – kiabálta neki oda a postás Jani.

– Az mindegy – legyintett a tanár úr. – Így megy ez ezen a tájon, mert így ment mindig ezer évek óta, és így fog menni még a maradék időben is, egészen addig, amíg csak Urbán Andor be nem tiltja ezt is a picsába.

– Ne csináld már, Tamás! – fordult hátra Rudi. – Nem biztos, hogy mindenki forradalomba jött ma este.

– Lehet, hogy már meg is történt? – imbolygott le a tanár úr az asztalig, hogy megálljon Rudi háta mögött. – Ott lapul az ukáz a fiókodban, csak nem mered megmondani?

A raktárosok ismét felröhögtek, Rudi a fejét csóválva pislogott, és olyan zavartan mosolygott, mintha a kutyája az ablakosfőnök lábaszárát gyakta volna éppen.

Emma halványan elmosolyodott, és az asztal felé biccentett.

– Tényleg tanár?

– Persze – bólintott Szamovics, és egy kicsit még közelebb fészkelődött hozzá. – Csak akkor ilyen, ha iszik, amúgy csendes és komoly. Jó fiú.

– Ha maga mondja…

Habozott, hogy mivel folytassa, de még mielőtt döntésre jutott volna, Rudi felpattant a helyéről, lekapcsolta a kenyérhéjak, átázott, zsíros szalvéták, félig telt vagy üres műanyag poharak között hősiesen bömbölő magnót, majd kissé előredőlt, és a levegőbe bökte a mutatóujját, mintha szellenteni készülne.

– Hallok valamit! Ez az Imi lesz!

Csend támadt, az asztaltársaság, a hirtelen mozdulatlanná dermedő táncosok, a kertben szétszórva üldögélő helyi és céges vendégek, a tanár úr egyenszakállas raktárosai, sőt Szamovicsék is lélegzet-visszafojtva figyeltek. Emma még a szemét is lehunyta néhány pillanatra. És valóban: a távolból, a Pincés sor aljáról mintha a rendszám nélküli, az erdészettől tizenöt éve leselejtezett Barkas jellegzetes motorzúgása sodródott volna feléjük a langyos, alig mozduló éjszakában.

Rudi vidáman összedörzsölte a kezét, majd forgolódni kezdett, a tanár urat kereste a tekintetével.

– Látod, Tamás?! – mondta, amikor megtalálta. – Lehet, hogy a miniszterelnök úr ujja már a piros gombon babrál, de a jelek szerint ma este még lehet…

Visszakapcsolta a magnót, és mutatta, hogy elkelne némi segítség, majd a lelkes csapat élén megindult a kapu felé. Az ablakosfőnök felállt, tett egy bizonytalan lépést, majd inkább legyintett, és visszaült a helyére.

Emma felsóhajtott, és ingerült pillantást vetett a magas, kopasz férfira.

Szamovics elmosolyodott és örült, hogy ő nem próbált meg felállni. Már éppen mondani készült valami egyszerű, kedves dolgot, de elakadt a szava, mert a kivilágítatlan Barkas lassítás nélkül elrobogott a ház előtt.

Valamivel később vad fékezés hallatszott, Imi hatalmas recsegés-ropogás közepette rükvercbe kapcsolt, és tolatni kezdett.

Rudi nyugodtan figyelte az eseményeket, majd hirtelen felordított, és pánikszerűen menekülni kezdett a kerítéstől. A többiek követték a példáját.

Nem tudni, mi volt a terv, Rudi elmondása szerint csak annyit láttak, hogy Imi egy ideig egyenesen halad visszafelé, azután úgy dönthetett, inkább mégis célba veszi Dukon Suzukiját, mert – mintha csak attól tartott volna, hogy a végén elhibázza – egy hirtelen, kétségbeesett manőverrel megcélozta, és bár a végén valamennyit visszaszedett a kormányból, nagyot csattanva belerobogott a szerencsétlen falugondnoki Swiftbe, megpróbált még ráhajtani a jobb hátsó kerekével, aztán feladta, gurult még néhány métert előre, felugratott a padkára, és egy hatalmas döccenéssel megállt.

A kerítés mellett már nem maradt elég hely, úgyhogy Imi az utasoldali ajtón mászott ki, visszasétált, megnézte, mi a baj, aztán legyintett, mert valószínűleg nem látott semmit. Elindult a Barkas hátulja felé, hogy kipakoljon, de amikor sikerült felrántania a makacskodó hátsó ajtót, valamiért nem tudta elengedni a meglendülő ajtószárnyat. Apró, szapora léptekkel hátrálni kezdett, próbálta visszanyerni az egyensúlyát, azután feladta, furcsa, komoran ünnepélyes arccal kihúzta még magát, majd háttal nekizuhant a kerítésnek, lecsúszott a földre, és ott is maradt mozdulatlanul.

Ekkor többen úgy gondolták, hogy ki kellene hívni Sági doktornőt, de Rudi a leghatározottabban megtiltotta nekik, majd kiadta az utasítást, úgyhogy Imi néhány pillanaton belül helyet cserélt a rakománnyal: ő bekerült a Barkas mocskos padlójára, a kétrekesznyi sör és a balesetet szerencsésen megúszó literes pálinka pedig a kerítés tövében várta, hogy elszánt kezek megragadják, és bevigyék őket a tornácra.

– Az ott mi? – mutatott Emma a völgy túloldalára.

Szamovics oda sem nézett, tudta, hogy csak és kizárólag a Katóka háza előtt magányoskodó ostorlámpa fényét láthatta meg.

– A régi tanítónéni lakik arrafelé.

– A Katóka? Akinek valami fővadász volt a férje?

Szamovics elnézte az udvaron ide-oda járkáló árnyakat. Bólintott, és kissé riadtan érezte, hogy a beszélgetés az Imi körüli felhajtással és most a Katókával lassan, de biztosan egyre távolabb sodródik az általa eltervezett iránytól, és arra gondolt, be kellene iktatnia egy kis szünetet, és akkor visszatérve jöhetne a takaró alá való bekéredzkedéssel, és ha az megvan, már mindegy, hogy miről folyik a szó, ha kell, akár Katókáról is beszélhet, nyolcvanhárom éves öregasszonyokról szóló dumával még úgysem fűzött senkit.

Szerencséje volt, mert a tornác legvégében magányosan és mindaddig mozdulatlanul gunnyasztó, pokróccal letakart, alaktalan kupac, aki a Dukon volt, hirtelen felállt, és veszélyesen imbolyogva forgolódni kezdett a majd’ másfél méteres mélység felett.

Szamovics feltápászkodott.

– Ne haragudjon, mindjárt jövök, és folytatjuk.

– Nem akarna inkább tegezni? – nézett fel Emma.

1. fejezet (n, szombat)

– Hol a férjem?

Szamovics arra ébredt, hogy az ágy szélén ül, és úgy szorítja a telefonkagylót, mintha az élete múlna rajta. Émelygett, a derekát szaggató fájdalom a gerince vonalát követve lassan, de biztosan kúszott felfelé a hátán, a zoknitlan, bütykös, szederjesen is viaszfehér jobb lába pedig pontosan olyan idegennek és élettelennek tűnt, mintha huszonöt perccel korábban levágta volna a vonat.

– Magda?

– Hol a férjem? – ismételte meg a kérdést Dukon felesége.

Szamovics a rádió számlapjára pillantott. Olvasószemüveg nélkül, elsőre hét óra huszonháromnak tűnt, de ötvenhárom vagy huszonnyolc ugyanúgy lehetett.

– Gondolom, otthon – vakarta meg Szamovics tanácstalanul a hasa alját.

– Ott én vagyok. Most jártam körbe.

Szamovics lehajolt, egy apró nyögéssel a bal lábáról is lerántotta, és a párna alá gyömöszölte a zoknit.

– Nem éjszakás voltál? Azt mondta.

– Úgy volt, de megkavarták.

– Akkor fel is jöhettél volna.

– Hagyjál már! A végén még kiderül, hogy én vagyok a hibás. Biztos, hogy nincs ott valahol?

Szamovics kikukkantott a konyhába, aztán felállt, hogy elinduljon körülnézni, végül mégis visszazöttyent inkább.

– Nem… Megvan. A Tamás vitte haza.

– A Tamás? A Gábort?

Szamovics próbált visszaemlékezni, de ha lehunyta a szemét, csak azt látta, hogy a minden harmadik lépésnél a földre kerülő Dukont fel- és továbbrángató tanár úr miként folytat reménytelennek tűnő magányos küzdelmet a milliónyi csillag fényétől átvert végtelen nyári égbolt alatt hirtelen megkettőzve rászakadó gravitációval.

– A tanár úr vitte haza. Én kértem meg.

– Mikor?

Szamovics nagyot nyelt.

– Rendben. Készülnöm kell – közölte Magda. – Ha fél kilencig nem szólok, hogy megvan, elindulsz, és előkeríted szépen. Megnézel mindent a patakig, onnan már nem a te dolgod. Ha magától nem jutna az eszébe, üzenem neki, hogy hívjon fel.

– Kilenckor jön az első csoportom…

– Majd várnak.

Szigorú asszony volt, főleg, ha Dukonért lehetett aggódni.

– Ja, igen! – szólt még bele, amikor Szamovics már éppen reménykedni kezdett, hogy ennyivel megúszta. – Isten éltessen!

– Köszönöm – motyogta, de Magda azt már valószínűleg nem hallotta.

Szamovics visszatette a telefont az éjjeliszekrényre, és óvatosan maga mögé pillantott.

Üres volt az ágy, Emma úgy tűnt el, mintha ott sem lett volna. Szamovics az oldalára fordulva nézte a besüppedt párnát, a lepedőn szaladozó kusza redőket, és hálát, vad, mámoros megkönnyebbülést érzett.

Pedig jót beszélgettek. Szamovics kezdetben úgy érezte magát, mint a kriptában, mintha vezetett volna. Időnként felbontott egy-egy sört az Imi-féle szállítmányból, és egy ideig még bánta, hogy így hagyta magát eltéríteni az eredeti tervtől, amelyben a bizalmas beszélgetés csupán az első lépcsőfok lett volna, aztán amikor kibékült azzal, hogy innen már aligha mozdulnak el, békében duruzsolt tovább, mint egy jól megrakott, korosodó kályha. Főleg Katókáról, Bundiról mesélt, azaz jórészt magáról, aztán persze jött Dukon meg a többiek, a nő pedig néha-néha közbekérdezett, amúgy figyelt, hallgatott, és mindig ott mosolygott, ott csodálkozott, ahol kellett, ahol az szokás az efféle beszélgetések során. Amikor nagy nehezen szedelődzködni kezdett az ablakostársaság, megköszönt mindent, összehajtogatta és visszaadta a takarót, és csatlakozott a többiekhez. Szamovics elszívott még egy fél cigit a kertben imbolyogva, aztán bement, leült az ágy szélére, felkapcsolta a lámpát, ledobta a nadrágját, az ingét, beállította az ébresztőt hét óra negyvenre, és félig-meddig magára rángatva a takarót, hanyatt dőlt. Az előszobában nem kapcsolta le a villanyt, de mire sikerült eldöntenie, hogy mégiscsak kimegy, Emma ott állt a fényben, és azt kérdezte, hogy itt aludhatna-e. Szamovics nem nagyon értette, de kérdezősködni már tényleg nem volt ereje, úgyhogy mondta, persze, ő majd kimegy a kanapéra, még úgysem próbálta soha, de Emma beosont, lehevert mellé ruhástól, és riadtan megkérte, hogy maradjon inkább.

Hallgattak. Emma a plafont nézte, Szamovics meg őt.

– Nem bírtam most elviselni őket. Ne haragudj!

– Nem, nem – válaszolta Szamovics, és lecsukta a szemét egy pillanatra, de aztán érezte, hogy ez már így fog maradni. – A lámpa… – dünnyögte még, és az utolsó erejével megpróbált az előszoba felé bökni.

Emma felkelt, lekapcsolta, aztán visszaosont.

– Korán lelépek, nem foglak zavarni.

– Nem, nem – dünnyögte Szamovics.

Már a nyitott konyhaablaknál állt, és amennyire a hasogató dereka engedte, igyekezett mélyeket lélegezni a sűrű, még hűvösen illatos reggeli levegőből. Két-három próbálkozás után feladta, alágyújtott a teáskannának, kimérte a Nescafét a reggeli bögréjébe, odakészítette mellé a tejet, majd két kézzel a pultra támaszkodott, és óvatosan jobbra-balra, előre-hátra billegtetve a csípőjét várta, hogy a víz mocorogni kezdjen.

Hol lehet a Dukon?

Bár sorra venni őket sem ereje, sem kedve nem volt, zavarba ejtően sok és pontos emlék zakatolt benne a hosszúra nyúlt éjszakáról. Nagyot sóhajtott.

Elzárta a gázt, töltött valamennyi forró vizet a kávéra, alaposan megkeverte a gyanús tajtékot vető löttyöt a mutatóujjával, majd felöntötte tejjel. Kikotorta a hamutartóból az egyik félig se szívott, viccesen vékony női cigarettát, rágyújtott, és belemerengett az első slukk rúzs- és kölniízű, mégis kaparós füstjébe.

– Jó reggelt!

A hang közvetlen közelről, a háta mögül érkezett. Szamovics kis híján felsikoltott. Furcsa és mély, öblös pumpálást érzett a mellkasában, mintha forró láva vagy inkább lassan sűrűsödő csipkelekvár rotyogott volna ott nagyokat puffogva.

– Jártam egyet. Gondoltam, elbúcsúzom. Ne haragudj…

Szamovics a két karját kiterjesztve megkapaszkodott egy pillanatra az ablak keretében, majd megfordult, és kilépett az előszobába, hogy magára rángassa a munkásnadrágját és favágópulóverét.

– Kérsz kávét? – kérdezte, és mivel Emma mutatta, hogy nem, köszöni, visszasétált a helyére, és tovább nézelődött.

Emma odalépett mellé, és figyelmesen tanulmányozta egy ideig a látványt. Szamovics rásandított, de amikor látta, hogy vörös az orra és könnyes a szeme, inkább visszafordult.

A főtéren megszólalt a kápolna harangja.

Emma összerezzent, és a völgyben visszhangosan ide-oda verődő hangokat követve a fák mögött egészen Magasvárig kanyargó út irányába nézett. Bólintott.

– Kikísérsz azért?

Szamovics megint rápislogott, elnézte az orra tövében megtorpanó, majd hirtelen továbbgördülő kövér könnycseppet. Nagyot nyelt. A magányról mindig a halál jutott az eszébe, és viszont.

Emma leakasztotta a táskáját a székről, és az ajtó felé indult, ő pedig gépiesen követte.

Nézte, ahogy lemegy a tornác lépcsőjén, ahogy az esti mulatság romjai között elsétál a kapuig, majd visszafordul, és látta magát is, amint sápadtan, elgyötörten és türelmetlenül áll a zöldre mázolt ajtó keretében.

– Lehet, hogy olyasmit csináltam, amit nem kellett volna – mondta Emma.

Szamovics bólintott. Tanácstalanul bámulta a földet. Talán mégis kiesett neki valami?

Mire felnézett, Emma már óvatosan lépkedett lefelé a Pincés sor durva kövein.

Szamovics a fejét csóválta, visszament a házba, és megkereste a kávéját. Most mit mondhatott volna? Hogy ő is sajnálja? Hogy ő bizony nem emlékszik? Hogy most már késő?

– Nincs meg a Gábor – közölte Magda nem is igazán nyugtalan, inkább számonkérő hangon.

Amikor megcsörrent a telefon, a tanár úr már jó ideje éberen feküdt az ágyában, de hiába próbálta Sági doktornőt maga elé képzelni az ócska faroló résein át beszivárgó reggeli fényben, mint mindig, amikor rossz volt a lelkiismerete, egyre csak a családjának a címere, az a karmai között koronát szorongató groteszk lény lebegett a szeme előtt, amelynek madártestén szakállas emberfej ült. Olyan volt, mint valami rémálom, mint valami delíriumos látomás, de persze mit várhatott volna egy olyan családtól, amely valószínűleg az idők kezdete, de 1313 óta biztosan a szörnyalak alá kacskaringós betűkkel, félkörívben felrótt Aliquando ebrius, nunquam improbus‍* jelmondathoz próbált meg hű maradni.

A tanár úr feljebb fészkelődött az ágyban.

– Nem lehet, hogy visszament megnézni az autót? Az Imi egy kicsit nekiment…

– Nem is járt itthon.

– Az hogy lehet? Hazavittem.

– Tamás, engem nem az érdekel, hogy mi volt a terv, hanem az, hogy hova lett a Gábor, mert itthon nincs, az biztos.

– Oké. Majdnem hazavittem. A kapuig jutottunk, ott azt mondta, hogy sajnálja, de nem mehetünk be. Hogy miért, nem tudom. Amikor kértem, hogy ne izéljen, szedje össze magát, csak pár lépés az egész, azt mondta, hogy ne haragudjak, innen már egyedül kell megoldanom, menjek szépen haza.

– Ezt nem értem – állította meg Magda.

A tanár úr lehunyta a szemét. Az alkalomhoz egyáltalán nem illő módon viccesnek érezte az egészet.

– Nekem is csak utólag esett le… Azt hitte, hogy ő segít nekem, hogy ő cipel engem hazafelé…

– Édes istenem… – némult el egy pillanatra Magda, de gyorsan összeszedte magát. – Te meg otthagytad ilyen állapotban. A földön fetrengő, csúszó-mászó uramat, a barátodat…

– Ne csináld már! Meleg volt, és nem lőttek ránk…

– Otthagytad, Tamás.

A tanár úr lehunyta a szemét. Bassza meg!

– Igen.

Magda hallgatott.

– Igazad van – mondta a tanár úr. – Elindulok megkeresni, és…

– Nem, Tamás – állította le Magda. – A nyolcnegyvenes busszal indulok munkába, az még egy bő fél óra, addig én keresem, mert tudok járni, és látok is. Ha addig nem hívlak, hogy megkerült, elindulsz szépen, és átfésülöd a patak innenső partját a főtértől az útig. A túlpart a Szamovics gondja, szóval még azt sem mondhatod, hogy rosszabbul jártál. Világos? – és mintha nem is eldöntendő kérdést tett volna föl, letette a kagylót.

A tanár úr már addig is szörnyen érezte magát, és ezen Magda hívása, Dukon eltűnése csak tovább rontott. Rettenetes volt az egész este. Berúgott, hangoskodott, kiosztott mindenkit, urbánozott, pedig számtalanszor megfogadta már, hogy nem fogja tenni. Nem mintha nem lett volna igaza, sőt, de minek?

Lehunyta a szemét. Első nekifutásra csak Rudi arca jelent meg, amint áll Szamovics kerítésénél, és azt magyarázza neki kétségbeesetten, hogy Tamáskám, lépni kell! Egy falu akarja, majd amikor már-már sikerült előcsalogatnia Sági doktornő alakját, hirtelen szertefoszlott minden, és beléhasított a kétség. Lehet, hogy azok a szép egyforma, kigyúrt és szakállas raktárosfiúk sem azon röhögtek egész este, amit beszélt, hanem egész egyszerűen rajta? Mert vicces volt, ahogy a falusi okostojás örül, hogy végre új közönségnek adhatja le a szokásos műsort. Sorra vette, hogy az Andor és a haverjai milyen konkrét és szimbolikus lépésekkel fogják tovább rombolni a szabadság, a demokrácia amúgy is rogyadozó, helyi változatában – valljuk meg – elég szánalmasra sikeredett építményét. Mert ezeknek semmi sem szent, ezek végül megvédenek minket nemcsak Európától, a civilektől, a tudósoktól, a független bíróságoktól, de ha a szükség úgy hozza, még a Lidlitől, a Tescótól, az Ósántól is, sőt főleg attól, merthogy az még francia is ráadásul, aztán meg a jól megkonzultált nép egyetlen füttyentésére szépen visszahoznak mindent a katonai szolgálattól a halálbüntetésig, és – itt széles mozdulattal jónak látta előre elnézést kérni a hölgyektől – betiltják az abortuszt…

Ó, bazmeg! – ült ki idegesen az ágy szélére, majd amikor hirtelen összeálltak benne az addig szerencsésen apró darabokra töredezett részek, és rájött, hogy Szamovics valószínűleg ezen a ponton sétált oda hozzá, és kérte meg, hogy vigye haza a Dukont, inkább visszafeküdt, és a homlokáig húzta a takarót.

Általában nem vágyott rá, de akkor sokért nem adta volna, ha magáénak tudhatta volna a másnaposság jellegzetes szomjúságtól, gyengeségtől kísért, hol ritkább, hol sűrűbb ködszerű, a hangokat a szokásosnál tompábban, a fényt viszont élesebben átengedő burkát, amit ő férfiágon sarjadt Perényiként csupán hallomásból ismerhetett.

Az apja leült az ágya szélére a tizennyolcadik születésnapja reggelén, és olyan sejtelmesen mosolygott, olyan hatásvadász módon fokozta az izgalmakat, olyan lassan, nehezen bökte ki a lényeget, mintha legkevesebb azt akarná bejelentetni, hogy a család férfiágon halhatatlan, úgyhogy amikor végül kiderült, hogy a nagy, apáról fiúra szálló titok nem más, mint hogy a Perényiek valami bizarr génhiba miatt nem tudnak másnaposak lenni, az érettségire még csak készülő tanár úr a csalódottságon kívül nem sok mindent érzett.

Feküdt a takaró alatt az ismerős, de nem túl jó szagú sötétben. Egy idő után feladta, a Sági doktornővel nem próbálkozott többet, inkább bekapcsolta az M1-et, mert olyan még nem volt, hogy fél perc után ne érezte volna magát zseninek, mérföldekkel különbnek nemhogy ezeknél, de bárkinél. A dolog most is működött, kicsit sajnálta, hogy nem előbb jutott az eszébe. Egy idő után azért levette a hangot.

Fél kilenckor, mivel Magda nem telefonált, nagyot sóhajtva lehajolt az ágy mellett heverő nadrágért. Már éppen indult volna a cipőjéért, amikor kopogtattak. Kinyitotta. Sehol, senki.

– Palkó!

Várt egy pillanatot, majd becsapta az ajtót, és előkotorta mögüle a cipőjét.

Ismét kopogtattak.

– Ne szórakozz!

Azért ismét ajtót nyitott. Palkó jobb belátásra tért. Szalmaszőke volt, kócos és matrózbarna. Csíkos pólóban állt a küszöbön, a lebarnult lába csupa kék-zöld folt és horzsolás.

– Bejöhetek? – emelte fel kölyökkutya-tekintetét a tanár úrra.

– Most nem!

– Vérzik az orrom – mutatta Palkó a kezét.

A tanár úr odanézett. Bólintott, és félreállt az útból.

Palkó a tenyerét az orra alá téve határozott léptekkel az íróasztalhoz ment, bekapcsolta a laptopot, és leült.

– Az, aki nem szeret játszani, korán, szomorúan és magányosan hal meg – kiabálta a konyha irányába.

– Alig várom – jött elő a tanár úr, és néhány vizes papír zsebkendőt nyújtott felé. – Bele se kezdj! Indulnom kell.

– Ilyenkor? – szorongatta rutinosan az orrnyergét Palkó.

– Hát most mondd meg! Na, gyerünk!

Palkó megrázta a fejét.

– A te dolgod, csak nem értettem, hova kell menned.

– Nem azt kérdezted… Meg kell keresnem a Gábort.

Palkó beírta a gépbe a jelszót.

– A Dukont? Miért?

A tanár úr nagyot sóhajtott.

– Tudod, mit? Ha akarsz, velem jöhetsz. Legalább segítesz.

Palkó megrázta a fejét.

– Arról van szó, hogy ha meglenne a Gábor, akkor nem kellene elmenned, és játszhatnék?

A tanár úr végiggondolta, majd bólintott.

– Tulajdonképpen ez a helyzet. Igen.

Palkó szélesen elmosolyodott.

– Az előbb még a főtéren ácsorgott a Magdával.

– A Gábor?

A tanár úr kinyitotta az ajtót, és kisétált a kapuhoz. Dukon, ha kicsit kócosan és bizonytalanul is, de valóban ott állt, és nézte ahogy a poros sárga busz éppen nekifut a Lejtő utcának, hogy hörögve, küszködve felkapaszkodjon az útig.

A tanár úr eleget látott, visszament, lerúgta a cipőjét, majd megkönnyebbülten végighevert az ágyon.

– Fél óra! – mondta, de mivel nem kapott választ, megemelte a hangját. – Igen, uram?

– Ja-ja – dünnyögte Palkó a fülhallgató alól.

Állandóan valami házat, bunkert épített, aztán meg elindult, mászkált összevissza az elég rémületes tájban, összeszedett ezt-azt, hazavitte. Néha felkelt a nap, aztán besötétedett, jött az eső, fújt a szél, olyan is volt, hogy havazni kezdett. Időnként mindenféle pókok, kígyók érkeztek, esetleg néhány másik játékos bukkant fel, hogy végezzen vele, vagy csak elkergesse a Palkót, és elvegye azt, amit szorgos munkával készített, összegyűjtött, a Palkó pedig kucorgott a házában, próbálta helyreállítani a károkat, vagy kiment és harcolt. Volt, hogy győzött, és volt, hogy veszített.

– Neeee! – sikoltotta a fiú. – Kibaszott gyökér!

– Naaa! – nézett fel méltatlankodva a tanár úr. Alapvetően nehezen követte, hogy mikor mi történik, és miért, azt pedig végképp nem értette, hogy mi a jó ebben az egészben.

Palkó lecsapta a laptop tetejét, és kis híján a sarokba vágta a fülest.

– Nem hiszem el!

A parndorfi fiú, akit befogadott, és akivel öt napja közösen építették, védelmezték az erődjüket, akivel együtt gyűjtögettek és harcoltak a főleg éjszaka támadó pókok, kígyók ellen, egyszerűen fogta magát, és lemészárolta Palkót.

– Ilyenkor minden az övé lesz? – kérdezte a tanár úr szomorkásan, mert sejtette a választ.

– A sunyi kis pöcs!

Palkó hatalmas hévvel magyarázni kezdett, de a tanár úr akkor már nem figyelt, mert a lehalkított tévé képernyőjén előbb a Rendkívüli híradás felirat jelent meg, majd egy megrendült riporter. A szél bele-belekapott a hajába, ha nehezen is, de felfogta, hogy már adásban van, és beszélni kezdett, majd jelentőségteljesen elhallgatott, a kamera pedig elindult, és lassan felfelé pásztázva megmutatta, amit akart. A Szabadság-szobor volt az, tetőtől talpig szivárványszínűre festve.

– Ez nem lehet igaz – motyogta maga elé döbbenten a tanár úr.

– Hogy hol a férjed? – szorította görcsösen a telefonkagylót Rudi, miközben ingben-gatyában ácsorgott az irodai kanapéja mellett, amelyen az éjszakát töltötte. – Igen… Nos, kérlek szépen, Gábor emlékeim szerint nulla óra huszonkét perckor távozott az ünnepségről, mert meg lett kérve, hogy vigye haza a Tamást.

– Hazudsz! – mondta Magda.

– Igen? – hunyta le a szemét Rudi.

Lehajolt a libafos színű telefonért, felvette, átvonult vele az íróasztalhoz, és óvatosan leült.

Magda szívesen gyötörte volna még, de végül az időszűke miatt megkegyelmezett neki.

– Ne fáraszd magad, Szamoviccsal és a Tamással is beszéltem már. Szóval?

– Nézd – fészkelődött Rudi úgy, mint amikor az első ciklusa alatt, még a régi szép időkben, valami fontos megyei elvtárssal beszélt –, fogalmam sincs, hogy hol van, és mivel magam is erősen ittas voltam már, az időpontra sem emlékszem, de az igaz, hogy kettesben indultak el. Én azóta egyikőjükkel sem beszéltem. A Tamás mit mondott?

– Hogy hazacipelte, de végül a kapuban hagyta.

– És most meg már nincs ott…

Magda úgy tett, mintha ezt meg sem hallotta volna.

– Mit tegyek? – hajtotta le a fejét Rudi megtörten.

– Semmit, a másik kettő már tudja a dolgát. Indulnom kell.

– Azért szólok neki, ha látom…

– Még szép… – mondta Magda, és letette a telefont.

Jól indul a nap – gondolta Rudi.

Hátradőlt a széken, kinézett a reggeli fénybe, majd inkább az asztalra kikészített kancsó vizet és pezsgőtablettát kezdte bámulni. Nagyot sóhajtott.

Az ablakoscsapat megkapta, amit akart, alaposan kimulatta magát, és bár meglehetősen sótlan figurának tűnt az elején, a végére a főnökük is úgy feloldódott, hogy ketten támogatták haza. Amikor vitték fel az emeletre, mintha lett volna valami kavarodás, mert handabandázni kezdett, hogy hol a felesége, de ahogy ágyat érzett maga alatt, mintha elvágták volna, elájult. Szamovics némileg meglepő, de örömteli módon elég könnyen letett a nagy mellű Vikiről… Persze lehet, hogy mégsem a főnök csaja volt, és akkor túlaggódta a dolgot, dehát van ilyen, amúgy is a lánya lehetett volna. Összességében és alapvetően jó kis este volt, az meg, hogy mindez mire lesz elég, mennyit hoz, hoz-e a konyhára, majd kiderül.

Az baj persze, hogy az Ágika nem jött el… Nyilván elege van szegénynek a folyamatos rajongásból meg abból, hogy állandóan és nem is mindig túl tapintatos módon össze akarják boronálni a tanár úrral.

Mondjuk, a Tamás nem fogta vissza magát…

Rudi töltött magának egy pohár vizet, és már-már nyúlt volna a pezsgőtablettáért, de az utolsó pillanatban meggondolta magát, lehajolt az alsó fiókhoz, elővette az ott heverő üveget, és bár tudta, hogy legkevesebb kétélű a fegyver, amelyhez nyúl, komótosan, nagyot húzott belőle. Kirázta a hideg.

Elsétált az ablakhoz, és óvatosan, éppenhogy félrebillentve a függönyt, kinézett a főtérre.

A tájkép jobb oldalán a plébánia épülete állt, aztán jött az alig csergedező Varnyú patak medre felett átívelő híd, amelyen túl kettéágazott az út, hogy onnan Petőfi, illetve Kossuth utcaként induljon egyrészt a temető és a templom, másrészt a posta felé. A hídtól balra az iskola nyáriasan kihalt udvara terpeszkedett a viszonylag friss mázolás ellenére is életveszélyes öntöttvas mászókákkal, a nem túl nagy, de aszfaltozott, hepehupás focipályával, a kétszintes, megviselt épülettel és az egész mögött a tanároknak még a hetvenes években épített négy aprócska szükséglakás panelrekeszeivel, amelyeknek immár egyetlenegy lakója volt, a magát a Béke utca felőli, bal szélső kricliben meghúzó Perényi Tamás tanár úr. A kép közepén a falu ütőerének tekinthető Béke utca vonult hosszan és unalmasan ki a földekig. Folytatva a pásztázást, jött a hol működő, hol bezáró ABC masszív paneltömbje másfél éve az Ibikével a fedélzeten, előtte a buszmegálló, majd a falu legértékesebb telke a Dombi Jani kocsmájával, mellette a bugyirózsaszínre festett palotájával, és végül ott sorakoztak az erdőn át veszélyes kanyarokat leírva egészen Szentandrásig ereszkedő útra kivezető Lejtő utca házai, közöttük az ő főműve, az alkalmazkodás és a kétségbeesett előremenekülés háromszintes szimbóluma, a Borovica üzleti tréning- és tudásközpont.

2003 tavaszán kezdte építeni az apósától örökölt tágas telken a három szintjével szentistvándi viszonylatban felhőkarcolónak számító Fenyő motelt, amely az alul berendezett éttermével és a tizenöt aprócska, de tulajdonképpen gusztusosan és jól felszerelt szobájával hat-hét évig viszonylag népszerű célpontja volt a könyékre látogató turistáknak, aztán megnyílt Magasváron a wellness- és élményfürdőt, és attól kezdve, mintha mindenki egyszerre dobta volna el a túrabakancsot, elkezdtek nem jönni az emberek. Akkor a Fenyő hat-hét évre Csipkerózsika-álomba szenderült, neki pedig hazafelé igyekezve, akárhányszor lekanyarodott a magasvári útról, el kellett haladnia a lezárt, bedeszkázott épület előtt, amitől mindig szomorú és ingerült lett, főleg, hogy a Dombi Jani kocsmája előtt évről évre terebélyesebb lett a hatalmas lombjával a terasz fölé boruló tölgyfa, és egyre több a poharazó ember.

Aztán egy lusta szombat délutánon látott egy műsort a tévében. A riporternő elment egy nyomorult alföldi zsákfaluba, ahol rétest nyújtott egy csomó fogatlan és vihogva összevissza beszélő öregasszonnyal, aztán a főtéren összefutott a csikósmellényben parádézó, szétivott fejű, kásás hangú polgármesterrel, aki elvitte őt egy frissen felhúzott épületbe, a regionális turisztikai fejlesztési program keretében, nagyobb részt uniós forrásból megépült, a település jövőjét mint rövid, mint középtávon nagyon pozitíve érintő konferencia-központba. Ott alaposan körülnéztek, majd az addigra már visszafogott nejloninget viselő polgármester betessékelte a riporternőt egy udvarba, ahol bemutatta a még nála is rosszabb arcú és kásásabb hangú haverjait, és végül így, ahányan csak voltak, összedobtak egy jó kis velős pacalt.

A megvilágosodott Rudi megemelte a Fenyő tetőterét, az alsó szintet kettéválasztotta (egy derekas kávézó és egy nem túl nagy, de kifejezetten látványos előadóterem lett belőle), az első emeleti szobákat kettesével egybenyitotta, hogy kisebb tárgyalókat nyerjen, a másodikon, a harmadikon és a megemelt tetőtérben pedig a régi iskola szerint aprócska, kétszemélyes szobákat csinált két darab szóló vagy egy darab franciaággyal, hogy legyen mindkét fajtából. Hozatott internetet, lentre kivetítőt, kissé túlméretezett hangosítást, a szobákba tévét, sőt, ha hosszas és fájdalmas vívódás után is, de meghallva az idők szavát (az apja faszát az összesnek!), végül megtoldotta az épületet annyival, hogy legyen hely egy szaunának és egy háromszor öt méteres medencének.

A felesége szerette volna beletenni a névbe a wellness szót, de Rudi akkor egyszer erős maradt, úgyhogy a sokat látott épület végül a kissé homályos, de sokat ígérő Borovica üzleti tréning- és tudásközpontként nyitotta újra a kapuit.

Hét közben ilyen-olyan drága tréningeket, ügynökképzéseket szerveztek különböző cégek, a hétvége pedig a csapatépítésre, jutalombulira érkező céges csoportoké volt. Ezek jellemzően péntek délután futottak be, és vasárnap ebédig maradtak. Rudi, ha csak tehette, mindig személyesen fogadta a társaságot, hogy időben hozzáláthasson a leitatásukhoz, aztán hagyott nekik némi időt a kipakolásra, majd gyalogosan átkísérte őket Szentistvánd egyetlen látványosságához, a gróf úr kriptájához, ahol a nemzeti kegyhely gondnokaként Szamovics tartott rövid, de elég hátborzongató vezetést.

Este még szervezett nekik egy sütögetős vagy bográcsozós mulatságot, és ezzel a munka nehezén túl is volt, mert szombaton és vasárnap gondos házigazdaként be-benézett ugyan, és ha baj volt, intézkedett, de mivel a vad, autentikus falusi élményt már megszerezte nekik első este, nem sokat fontoskodott, hagyta őket békében.

A Dombi Jani megint kezdte. Kiállt a kocsmája elé, és mint az utóbbi időben gyakran, akkor is integetni kezdett a függöny mögött lapuló Rudinak.

Anyád picsája! – gondolta Rudi – Hát nem volt még elég?

Zavarta, hogy az irodája ablakából éppen a Dombi Jani birodalmára lát. Húsz éve még nyilván megpróbálta volna bezáratni, de mostanra ez a fajta lendület, harci kedv valahogy eltűnt belőle.

Egyidősek voltak, talán fél év lehetett közöttük, és egész életükben viaskodtak, állandóan egymásba botlottak, a polgármesteri székben kétszer is helyet cseréltek, sőt mintha a Dombi Jani még az Erzsi körül is sündörgött volna legényként, de persze hiába, mert ők az Erzsivel az első pillanattól kezdve tudták, hogy mit akarnak, és aztán úgy is lett minden, ahogy azóta is van.

Nézte, ahogy a poros és sárga busz komótosan befordul a megállóba.

Tulajdonképpen hiányzott neki a harc a Dombi Janival. Hiányzott a gyűlölet, a mindenen átizzó indulat, a minden porcikáját szétfeszítő erő, az akarás, mert régen még minden élet-halál kérdése volt, a munka, a pénz, a jövő, és igen, adott esetben az Erzsi is. Akárhogy csűrte-csavarta, hiányzott neki a régi Dombi Jani, mert a Dombi Jani sem volt már a régi. 2005-ben feladta, visszavonult a szentistvándi közélettől, vett magának egy benzinkutat Szentandrás legjobb helyén, a főút mellett, ő pedig örülhetett volna, mert tulajdonképpen győzött, de 2010-ben hivatalba lépett Csák Matyi, az a magasvári szűk nacis, felnyírt hajú görény, és attól kezdve ő volt a gond, és benne – Dombi Janival ellentétben – nem volt semmi emberi, vele nem lehetett becsülettel harcolni, olyan hátszele volt a fickónak, hogy ha a Rudi nem a Rudi lett volna, talán ki sem vette volna többet a pohárból a protézisét, csak hevert volna naphosszat a kanapéján. A Csák Matyi még a programjába is beletette, hogy tíz év alatt Magasvárhoz csatoltatja Szentistvándot, hogy gyarmattá teszi, a sok magasvári köcsögnek persze tetszett a dolog, meg is választották újra és újra.

Rudi megrázta a fejét.

Attól, hogy van egy romos királyi váruk és európai pénzekből a tövibe rekkentettek egy velneszt, miért kell imperialista gennyládának lenni? Mindegy, a tíz év már majdnem letelt, és persze nem ették olyan forrón a kását, de a veszély nem múlt el, még állni kellett a vártán, és még sokáig kell is, bassza meg.

Nocsak! – hökkent meg Rudi.

Hirtelen, szinte a semmiből Dukon és Magda bukkant fel a Béke utcán. Ácsorogtak egy ideig, aztán elindultak a főtér felé.

Magda fürgéket, aprókat lépett, szemmel láthatóan meg volt könnyebbülve, Dukon viszont – és ezen Rudi egy cseppet sem csodálkozott – jóval bizonytalanabbul mozgott, időnként megtörten hunyorogva tekergette a nyakát, de akárhogy is volt, alapvetően jó volt nézni őket, ahogy gyalogoltak egymás mellett. Rudi elégedetten mosolygott, örült, hogy ilyen gyorsan megoldódott az ügy.

Időközben kiértek a főtérre, és a busztól kissé távolabb megálltak még egy percre. Magda felsandított, mondott valamit, nyilván, hogy Dukon menjen csak nyugodtan, közben a keze kedvesen elbabrált a férje tehetetlenül fityegő karján, az megrázta a fejét, és válaszolt valamit, nyilván azt, hogy szó sem lehet róla, de az elszánt tekintetéből is kiolvasható volt, hogy pontosan tudja, milyen gyötrelmesen hosszú és kegyetlen napja lesz, és hogy jelen pillanatban nem tudja, csak reméli, hogy megéri az estét, és viszontláthatja Magdát.

Magda fellépett a buszra, intett még, aztán eltűnt a mocskos ablakok mögött, a Dukon pedig nézett utána, aztán mintha belefáradt volna a hősi szerepbe, hirtelen összeroskadt.

Rudi arcáról is leolvadt a mosoly, elszorult a szíve, és úgy zuhant rá ismét az egész, ki tudja hányadszor, mintha akkor tudta volna meg.

A Balázska… Istenem.

Rudi hatalmasat sóhajtott.

Dukon még állt egy darabig, aztán összetörve, imbolyogva, de elindult, hogy átvágjon a főtéren.

– Ez idejön… – motyogta maga elé Rudi, de nem volt ereje elmozdulni az ablaktól.

Hirtelen, mintha csak arra várt volna, hogy eltűnjön a busz, a bekötözött fejű Imi jelent meg a Borovica kapujában, majd nagy rössel nekilódult, de Rudi szinte még fel sem fogta, hogy az embere, a Borovica mindenese minden jel szerint a Dombi Jani kocsmájába igyekszik, amikor Imi megtorpant, ostobán maga elé nézett, majd kissé nehézkes hátraarcot végrehajtva visszakotródott a Borovicába.

Dukon arra ébredt, hogy féloldalt fekszik, és riadtan kalimpáló szívvel nézi, ahogy a bal kezének a hüvelyk-, gyűrűs- és középső ujjával görcsösen kapaszkodik egy rozsdás drótkerítésbe. A gyomra kavargott, szomjas volt, fájt a jobb válla, és mintha egy, a tarkóján átdöfött vasrúdon pörgött volna. Elnézte még egy ideig a kerítés túloldalának támasztott hullámpala darabot, majd óvatosan hanyatt fordult, és megadóan lehunyta a szemét, de mivel szinte azonnal zuhanni kezdett a földszagú, nyirkos sötétségbe, inkább kinyitotta gyorsan. Elmosódott zöld foltokat látott, és valami kegyetlenül nyomta a derekát. Felnyögött, és addig-addig helyezkedett, amíg az ágak között fel nem tűntek az ég gyenge fényben derengő darabkái. Próbálta elhessegetni az arca előtt mocorgó leveleket, de azok szemtelen legyek módjára valahogy mindig visszatértek, és tovább birizgálták az orrát, a fülét, a nyakát.

Továbbgördült a bal oldalára, és a feje alá tette a karját.

Ezzel kellett volna kezdenie. A pörgés lassult, a hányingere émelygéssé szelídült, és ahogy előbb aprókat, majd egyre mélyebbeket szusszantva rendezte a légzését, ha kibékülnie nem sikerült is a gondolattal, lassan képes volt tárgyilagosan kezelni, hogy nem az ágyában fekszik Magda mellett, hanem félig egy autó alatt, egy kerítés tövében.

Elnézte a bal hátsó kerék helyén álló, hevenyészve megépített téglaoszlopot és az utca túloldalán húzódó terméskő kerítést, amely előtt mindenféle virágok nyújtózkodtak a frissen ültetett fűben.

Hirtelen tágra meredt a szeme.

Vad iramban visszafelé kezdett peregni benne a film, aztán megállt, majd újabb csévélés, újabb bevillanó kép, és így tovább, újra meg újra, ő pedig kétségbeesetten figyelte az egészet, és tanácstalanul próbált kihámozni valamit a fékevesztetten vágtató emléktöredékekből.

Szamovics arca meredt rá az esti sötétből, és közben igyekezett lerángatni róla a takarót… De miért, miért? Miért csinálod? Miért nem hagysz? Sötétség, zuhanás… Állj fel! – szól rá valaki, de hogy ki, fogalma sincs, pedig ismerős a hangja. De hát állok! Áll hát, mi mást csinálna?! Sötétség, újabb zuhanás… Az oldala valami keménybe ütődik, ég és fáj, de végre fekszik ismét… Csillagok, csillagok… Megint rángatni kezdik… Szamovics helyett a tanár úr arca jelenik meg felette. Mosolyogni próbál, biztató a hangja… Gyere! Mindjárt ott vagyunk – mondja… Hol, Tamás? Hol a picsában? Egy csontos vállat érez a hónaljában… Úgy feszül a csuklója, a karja, mintha ki akarnák törni… De ki és miért? Bazmeg, Tamás, ez fáj! Hirtelen felfogja a helyzetet… Kapaszkodik a nyomorult… Mozgatni kezdi a lábait, mert érzi, hogy minden könnyebb lesz úgy… Egy lépés, két lépés, három, négy… Elesik… Egy kertkapunak támaszkodik, ül a földön… Tekergeti a nyakát, benéz a kertbe, fel a házra… Hazaértem… Az ajtó felett ég a lámpa… Hirtelen végigömlik rajta a jeges veríték… Itthon van a Magda… Tamás, nem mehetünk be… Sajnálom… Képtelen mozdulni, pihennie kell, lehunyja a szemét… Sötétség… Látja maga előtt a telő hold keskeny karéjának ezüstös fényében imbolygó Béke utcát, hallja a saját meg-megcsosszanó lépteit is elnyelő hatalmas csendet. Egyedül van… Végre! A tanár úr eltűnt… Vizelnie kell… A Bartháék frissen épített terméskő erődítménye előtt sötétlő virágágyás felé indul, de meggondolja magát, és végül inkább Szlovák Jani bácsi kerítését célozza meg. Eltart egy ideig, amíg átverekszi magát a bokron, de végül csak bejut az ott ácsorgó ezeréves, rendszám nélküli Opel Astra mögé… Rövid matatás, enyhe homorítás… Hátratántorodik, neki az autó oldalának, egy pillanatig örül, hogy biztosan támaszkodik valaminek, de akkor egy rejtélyes erő hirtelen mégis előrelódítja…

Dukon hunyorgott a reggeli fényben. A végső zuhanásra tisztán emlékezett, a földet érésre már nem. Elnézte a körülötte gyér csomókban őrt álló harmatos fűszálakat, és az a nyomasztó érzése támadt, hogy tud valamit, amit jobb volna nem tudnia, hogy ismer egy titkot, ami annyira súlyos és életbe vágó, hogy ha óvatlanul kikotyogná valakinek, nemcsak az illetővel, de valószínűleg saját magával is végeznie kellene. Mintha félt volna, hogy mit talál odalent, oda sem nézett, inkább óvatosan, tapogatódzva a kezére bízta a dolgot… Nem tévedett. Egy pillanatra lehunyta a szemét, aztán visszatuszkolta a helyére a pöcsét, és felhúzta a cipzárt.

Körülnézett, hogy merre tudna a legkönnyebben átjutni az ágak között, és a fejét leszegve kúszni kezdett. Az autó elejénél bukkant ki, megkapaszkodott a lökhárítóban, előbb térdre küzdötte magát, majd felállt.

– Gábor!

A hang irányába kapta a fejét. Alig néhány lépésnyire Magda állt kővé dermedve a néptelen Béke utca közepén.

– Hát te? – egyenesedett fel Dukon.

Magda egy pillanatra lehunyta a szemét, és mély levegőt vett, ő pedig végiggondolva az egészet arra jutott, hogy a feleségének ezúttal is igaza van. Tényleg rossz kérdés volt.

– Mindenhol kerestelek! – lépett közelebb az asszony. Még akkor is aggodalmas ráncok futottak keresztbe a homlokán. – A Tamás hazakísért állítólag…

Dukon megadóan bólintott.

– Nem akartam úgy a szemed elé kerülni.

– Igazad volt, így tényleg sokkal jobb.

– Ne izélj már! – nézett fel Dukon az égre. – Tudod, hogy mennyire félek tőled…

Magda elmosolyodott, belekarolt, és a főtéren ácsorgó busz felé biccentett.

– Megkavarták a beosztást, mert az Ildi még nem csinált élesben programozott szülést, és a Csabai kérte, hogy inkább legyek ott vele.

Dukon bólintott, aztán csendben elindultak a főtér felé.

– Mégis mi jött rád? – kérdezte Magda.

– Nem tudom. Rossz nap volt.

Magda rövidet bólintott; ez még nem volt elég.

– Meghalt a Pali bátyám. Szarás közben ütötte meg a guta, ott feküdt a budi előtt.

Magda ismét bólintott, hallott róla.

– Az Erzsike meg zokogott, hogy vigyem be az ágyra, mielőtt megjön a doktornő, merthogy így nem lehet, de nem tudtam megmozdítani sem, vagy alig. A gatyáját azért felrángattam.

Dukon szerencsétlen arcot vágott.

– Annyira szerettük? – csodálkozott Magda.

– Rohadtul örültem – rázta meg a fejét Dukon. – A vén farok… Kábé úgy végezte, ahogy kívántam neki, aztán meg ez járt a fejemben egész nap. Nem volt jó érzés.

Volt még néhány percük. Magda felnézett rá, megsimogatta az arcát, és mondta, hogy menjen nyugodtan, de ő nem akart.

– És mi lett az autóval?

– Mi lenne? Fent maradt Szamovicsnál.

– A Tamás magyarázott valamit…

– Nem tudom. A Tamás mindig magyaráz valamit – vonogatta a vállát Dukon, de hirtelen mintha bevillant volna valami.

– Ugye azért nem fogsz túl gyakran ilyet csinálni? – nézett rá Magda.

Dukon az előbbi fejcsóválás tapasztalataiból kiindulva ezúttal inkább maradt a vállvonogatásnál.

– Mikor csináltam utoljára?

Magda elnevette magát.

– Tegnap…

Dukon végignézte, ahogy a busz elindul, és gyötrelmes lassúsággal kapaszkodni kezd az erdőn át Szentandrásig kanyargó főút felé.

Állt a lassan elülő porfelhőben, odabiccentett a Dombi Jani-féle kocsma törzsvendégeinek, akik pohárral a kézben, imbolyogva, kócosan és borostásan már ott ácsorogtak az épület előtt magasodó tölgyfa alatt.

A westernfilmek magányos hőseinek komótos tempójában átvágott a néptelen főtéren, hogy bemenjen a polgármesteri hivatalba.

Imi lépett ki a Borovica kapuján, és nagy lendülettel megindult a kocsma felé, de a tölgyfa alatt álló társaság vad pisszegésbe, fejcsóválásba kezdett, hogy ne, ne.

– Néz a Rudi! – kiabálták fojtott hangon, másfele nézve.

Imi egy idő után felfogta, megtorpant, bambán rájuk bámult, majd sarkon fordult, és ugyanolyan határozottan, ahogy elindult, visszamenekült a Borovicába.

Amikor Dukon többszöri kopogás után végül rányitotta az ajtót, Rudi ingben-gatyában, mozdulatlanul állt az ablaknál, és kifele bámult. Olyan volt, mintha meg sem hallotta volna, hogy bejött. Dukon ismét köszönt. Újabb kínosan hosszú másodpercek teltek el. Rudi végül böffentett egyet, lassan, óvatosan megfordult.

– Álmomban – nézett rá vöröses szaftban úszó szemmel – ültem a konyhaasztalnál, az Erzsi meg azt magyarázta mosogatás közben, hogy kellene egy kórus. Nem nagy, egy közepes. Nők, férfiak vegyesen. Csak arra emlékszem, hogy nagyon komolyan gondolta. Szerinted?

– Mi van az autóval? – kérdezte Dukon.

Rudi megadóan lehajtotta a fejét.

– Az Imi elgázolta. A hűtőnek annyi, a jobb első kerék kifordult, oda a tengely… Otthagytuk a picsába… Ennyire futotta egyelőre.

– És most mi lesz? Fel kell mennem Katókához. Tegnap elmaradt a Pali bátyám miatt. Megígértem neki.

– Szombat van – indult meg Rudi az íróasztal felé. – Ne menj!

– Akkor mi lesz hétfőn? – makacsolta meg magát Dukon.

Rudi lerogyott a székbe.

– Nem tudom, Gábor – nézett maga elé. – Meg kell majd javítani… Gyalog ugye csak nem járhatsz… Addig, ha kell valami a városból, a fiúk biztos bevisznek vagy kihozzák, helyben meg elboldogulsz valahogy, majd szerzek egy motort.

Dukon nagyon jámbor és türelmes ember volt, viszont ha nem kapott választ a kérdésére, vagy ha nyilvánvalóvá vált, hogy az adott társalgás meddő, képtelen volt udvariasan lezárni a beszélgetést, vagy kivárni, amíg ezt a másik fél teszi meg, és egész egyszerűen faképnél hagyta az illetőt.

– Volt már ilyen… – nézett fel Rudi, de Dukon addigra már a főtéren járt, és hazafelé igyekezett, hogy rendbe tegye magát Katóka előtt.

Óvatosan lépett be a kádba, megnyitotta a zuhanyt. Hidegen indult, forró lett, ő pedig igyekezett minél hamarabb elintézni a finomhangolást, és aztán csak állt lehunyt szemmel, és fel-le mozgatta a szúrós és bizsergető vízsugarat a köldöke és a feje búbja között.

Hirtelen ismét beindult a csévélés. Eltartott egy ideig, mire megállt a kép, és elkezdődött a vetítés.

Szamovics udvarán toporog az első vagy második pohár pálinkával a kezében, és nézi, ahogy a házigazda cigarettával a szájában áll a zsíros füstben, és félrehajtott fejjel, hunyorogva forgatja a húsokat a rácson. Ő éppen azon gondolkozik, hogy szóba hozza-e Pali bátyámat, vagy az ünneprontás lenne, amikor valaki hirtelen hozzásimul hátulról. Az illető bal keze a csípőjére siklik, a jobbja pedig mohón és céltudatosan becsusszan a farzsebébe. Szamovics egy pillanatra megáll, nézi az egészet, elmosolyodik, aztán folytatja a munkát, ő pedig dühösen megperdül. A postás Jani vigyorog rá, ijedten teszi fel a kezét, hogy csak lusta vagyok, nem buzi. Nem lehetne, hogy ne találjon ki mindig valami vicceset, hogy egyszerűen csak a kezébe nyomja azokat a rohadt leveleket? Mindegy, hátranyúl, előhúzza a kétrét hajtott borítékot a farzsebéből. Katókának van címezve, úgyhogy visszateszi, bólint, mert megszokta már, hogy Katókának ő kézbesít, mert ő úgyis felmegy hozzá, a postás Janinak viszont egy-egy nyomorult levél miatt majd’ háromnegyed órát kellene kutyagolnia oda-vissza… Hát nem?

Kilépett a kádból, leült a szélére, csepegett néhány pillanatig, majd nagyot nyögve előrehajolt, és felvette a földről a saját szárába ájult nadrágot. Ha kissé domborúan, gyűrötten és földesen-fűszálasan is, de ott volt a boríték. Áttette a tiszta nadrágjába, belebújt, majd felhúzott egy hűvösen illatos pólót, és kivonult a konyhába. Némi töprengés után rágyújtott, és – lesz, ami lesz – felhajtott egy fél bögre langyos teát, de nem lett semmi. Elüldögélt még egy keveset a bejárati ajtóhoz vezető lépcső tetején, hallgatta a bogarakat, a szellő motozását, aztán nagyot szusszantva felállt és elindult.

A Lejtő utcáról a magasvári út alatt leágazó Vadvirág utca nyolcszázhuszonhárom méter után némileg megfáradva betántorgott még a fák közé, és onnan egyszerű erdei útként vonszolta tovább magát a régi vadászházig, amelyben Katóka élt, majd tovább az útról megközelíthető parkolóig, amit mindenki csak felső parkolóként emlegetett, mintha bárhol, bármikor lett volna belőle alsó.

Dukon, mint valami küszöbön, megállt egy pillanatra az aszfalt töredezett, elmorzsolódott legvégén, és káprázó szemét lehunyva azzal biztatta magát, hogy bár az út továbbra is emelkedni fog, a nyári nap gonosz forrósága után legalább a félhomályos erdőben folytathatja. Pontosan félúton járt.

Szédült, a jobb combja és válla nyilallt, és enyhe hányingere is volt, de úgy érezte, nagyobb baj már nem lesz.

Leül majd a mindig hűvös ház konyhájában, kér egy pohár vizet, kicsit piheg, szuszog, panaszkodik, mert az öregek szeretik hallgatni a fiatalabbak nyomorúságát. Mára – gondolta – tökéletesen meg fog felelni, ha elmeséli, hogy elromlott az autó, persze anélkül, hogy az este és a reggel további részleteibe belebonyolódna. Katóka hunyorogva néz majd rá, próbál komoly és együttérző arcot vágni, de közben persze remekül fog mulatni rajta, mint mikor a Himnuszból felelt annak idején, és bár nagyon figyelt, nagyon nem akarta, mégis minden második, harmadik szónál éneklésre váltott a hetedikes kappanhangján.

Aztán átnézik a bevásárlólistát, megkeresik a recepteket, mert azokra annyira vigyázva van, hogy soha nincsenek meg elsőre, közben pedig Katókán lesz a sor, hogy panaszkodjon a Bundira, a tévéműsorra, a lisztre, a keresztrejtvényekre, bármire. A Bundira azért, mert olyan, mint régen, tehát ha rájön, elcsavarog, hogy dögökben, ilyen-olyan ürülékben hemperegjen, utána pedig nem hajlandó megállni a slag előtt, az összes többire meg – éppen ellenkezőleg – azért, mert nem olyan, mint régen.

Zajt hallott a bokrok közül, mintha valaki szándékosan zörgette volna az ágakat, az avart. Dukon mozdulatlanná dermedt, és ide-oda kezdte forgatni a fejét az erdő zajokkal, zörejekkel zsúfolt csendjében.

Egy kefefrizurás fickó ugrott elé a sűrűből.

Nem volt túl magas, de az elegáns öltönyében is látszott, hogy csupa izom, hogy nem viccel, és ha a szükség úgy hozza, olyan gyors és kegyetlen, mint Jason Statham bármelyik filmjében, de különösen az egyikben, aminek a címe persze éppen nem ugrott be Dukonnak ijedtében. A fickó lépett kettőt felé, a bal kezét előrenyújtva mutatta, hogy ne mozduljon, a jobbját pedig furcsán hátrakapta, mintha elő akarna venni valamit a farzsebéből.

Dukon döbbenten nézett rá. Az egész cirkusznak az égadta világon nem volt semmi értelme.

– Állj már meg! – vakkantott rá az öltönyös, pedig ő úgy érezte, hogy rég a földbe gyökeredzett a lába, és akkor sem lenne képes lépni, ha akarna. – Jobbra át, tíz lépés előre!

Dukont elöntötte a forróság, kiverte a víz, a szíve tájékán viszont mintha fagyos ujjak babráltak volna. A végén – lesz, ami lesz – elcsalt egy lépést, mert nem volt kedve megalázó módon egy csorba szikla tetején billegni.

– Maradj ott!

Dukon felnézett az égre, vetett még egy kétségbeesett pillantást a fényben susogva reszkető levelek között meg-megvillanó kékségre, és behunyta a szemét.

Magda – motyogta maga elé kapkodva a beálló csendben, és örült, hogy a végére ért.

Pisszegést hallott, úgyhogy lassan, óvatosan nekikezdett megfordulni.

– Vissza! – üvöltött rá akkor már elég idegesen a fickó, és ismét a farzsebe felé nyúlt. – Térdre!

Dukon nem értett semmit. Engedelmeskedett, és bár azt nem mondta senki, lassan a levegőbe emelte a kezét.

Ágzörgés, recsegés-ropogás, avarsuhogás hallatszott, a jelek szerint volt még valaki a bokrok között, és most előjött onnan. Dukon hallotta, hogy váltanak néhány szót, és ugyan nem értette őket, érezte, hogy róla beszélnek.

Nem akart már félni, nem akart reménykedni sem, és bár nehezen döntötte el, hogy a kettő közül melyik a megalázóbb az adott helyzetben, a halálnál mindkettőt vonzóbbnak érezte. Majd’ felrobbant a mellkasa. Olyan hevesen vert a szíve, mintha odabent kucorogva a sötétben elveszítette volna az időérzékét a monoton munka közben, és néhány pillanat alatt akarta volna letudni azt a harminc-negyven évnyi dobogást, amire normális körülmények között és az eddigiek felett még hitelesítve volt.

Azok ketten mintha elindultak volna… Várt még egy ideig, és utána sem fordult meg, csak a válla felett sandított utánuk. A kefefrizurás ment elöl, még akkor is idegesen vissza-visszanézve rá, a másik viszont nyugodtan, egyre lassuló tempóban lépkedett utána leszegett fejjel, aztán hirtelen meg is állt. Dukon nem tudta eldönteni, hogy az ingét gyűrögeti-e a nadrágjába, vagy az övével szórakozik, de nem is igazán érdekelte, inkább csak örült, hogy éppen elég messze jutottak már ahhoz, hogy onnan talán nem fordulnak vissza agyonlőni, vagy szakavatott mozdulattal kitekerni a nyakát.

A kefefrizurás udvariasan, de határozottan mutatta, hogy menjenek már, a hátsó pedig bólintott, és kimért tempóban elindult.

Azok a görbe és kurta lábak, a súlyemelő karok, a frizurája, a tarkója…

Azonnal felismerte, mégsem akart hinni a szemének, de akkor az addig megnyugtatóan távolodó alak jó szokásához híven, a rá jellemző harcias határozottsággal mintha a nem létező bizonytalanságot is el akarta volna oszlatni, lassított a léptein, majd megfordult és ránézett. Egyenesen a szemébe, pedig ahhoz már nem volt igazán közel.

Az Andor – motyogta Dukon, de alig ért a végére, Magyarország tulajdonképpen első embere az arcán végighullámzó félmosollyal a szája elé emelte a mutatóujját, és egy aprót biccentve még hunyorított is hozzá. Aztán sarkon fordult, két-három lépéssel utolérte a kefefrizurás Jasont, és néhány pillanat múlva eltűntek a hirtelen kanyart leíró úton.

Dukon lehunyta a szemét, figyelt, és amikor nem mozdult semmi, amikor már csak a saját lélegzetvételét hallotta, hirtelen a maradék erő is kifutott a lábából, először csak a vállával kellett nekidőlnie a közeli fa törzsének, aztán már a teljes hátával, és végül le kellett csúsznia szegénynek a földre, és ott is maradnia jó ideig.

A rémület hamar elmúlt, a szégyen sokkal rosszabb volt.

Félreállították, lekergették az útról, sőt tulajdonképpen nem is kellett kergetni, mert riadtan cincogva leszaladt róla. Azt tette, amit az ilyen kefefrizurás faszok elvárnak a hozzá hasonló, erdőben bóklászó, szövetnadrágos, pólós Gipsz Jakaboktól: beszart, és szó nélkül engedelmeskedett. Bármit megtehetett volna vele az a fickó, neki nemhogy védekezni, még csak tiltakozni sem jutott eszébe. Kiverte a víz, és felkavarodott a gyomra.

Legalább nem pisáltam be – gondolta, de azért ellenőrizte is egy gyors pillantással.

Ha ő lenne az Andor, máshogy csinálná. Ő keményen rászólna az emberére, elküldené onnan, majd megveregetné az amúgy sem magas, de rémületében még ijesztőbben apróra töpörödött Dukon vállát, kezet szorítana vele, cinkosan ráhunyorítana, hogy elnézést, ezek a fiúk már csak ilyenek, így vannak tenyésztve, és ez még a szelídebb fajtából való, majd keresetlenül, a nép egyszerű, a pörköltet kanállal és uborkával lapátoló gyermekének a kedélyes tónusában afelől érdeklődne, hogy hát mikor lesz a búcsú, mert sok jót hallott a szentistvándiakról, és szívesen beugrana egy jóféle pálinkára, és amikor azt hallaná, hogy az idei már megvolt, újabb hunyorítással, évődve rázná a fejét, hogy ő tulajdonképpen – minek mindig az a fene nagy felhajtás meg a sok verekedő legény? – beérné búcsú nélkül, csak a pálinkával is, az meg azért nyilván akad kinek-kinek a kipróbált rejtekhelyén, amit nem ismer az asszony, amire az a szerencsésebb, magát akkor már valamiféle modern Mátyás királyos mesében érző Dukon lassan feloldódva annyit válaszolna huncutul, de tisztelettudóan visszahunyorítva, hogy abban hiba nem lenne, mert hát gyakran megnyílnak azok a titkos rekeszek anélkül is, hogy miniszterelnökök kopogtatnának az ember ajtaján.

Feljebb húzódott a félig fekvő testhelyzetből, és egy száraz gallyat tördelve, morzsolgatva tovább üldögélt a fa tövében, és figyelte az erdőt.

Persze ha már eljutottak az ajtóig meg a kopogtatásig, nem állná meg, és hozzátenné, hogy ha előkóstoló nélkül szeretne pálinkázni a miniszterelnök úr, jobban teszi, ha a tanár úrnál nem próbálkozik, mert hát ő – talán a fiatalsága okán, talán másért – elég izgága ember, és – rossz néven ne vegye – józanul csak despotának, az európai eszme és a demokratikus berendezkedés, a jogállamiság, ne kerteljünk, a magyar szabadság megrablójának, ittasan viszont mindezeken felül orosz–kínai ügynöknek és/vagy maffiózónak is tartja, és ilyenként nem igazán szereti, sőt. Urbán Andor komolyan bólintana, hogy hát így van ez, ő, ha tehetné, az összes tanár úrral leülne egyenként, komolyan, mint férfi a férfival, hogy egy kupica mellett vitassák meg ezeket a dolgokat, de hát ez képtelenség, ugye, szóval csak abban bízik, hogy idővel az összes derék magyar ember átlátja majd, hogy ő mit miért tesz néha nehéz szívvel, önmagával is kemény csatákat vívva…

Dukon megcsóválta a fejét. Vagy így valahogy.

Felállt, elhajította a gallyat, és rosszkedvűen leporolta magát.

Jött az utolsó kanyar és utána még nagyjából száz métert kellett megtennie Katóka kapujáig, de egyre hosszabbnak érezte az utat, és ehhez mérten nehezen is vette rá magát az indulásra. Egyetlen dolgot akart: lefeküdni, hanyatt dőlni otthon a hűvös szobában, bekapcsolni a Paprika tévét, és a fény lassú útját követve heverni egész álló nap, amíg csak Magda meg nem érkezik.

Mit mondana Katókának? Hogy más, fontosabb dolga akadt? Hogy közbejött valami? Szamovics születésnapja? Az autó vagy az Imi? Az a bokor a Szlovák Jani kerítésének a tövében? Az Andor? Vagy az a kefefrizurás, aki nyilván még most is sajnálja, hogy nem röpített golyót a fejébe, vagy nem baszta gégén a tenyere élivel? Hogy ennek az egész nagy küzdésnek amúgy sincs értelme, mert rövid időn belül úgyis belefulladunk a mocskunkba, elnyel a tenger, jön valami járvány, szomjan halunk mind egy szálig, vagy a nap dönt úgy, hogy elég volt, és eltűnik valahol a büdös nagy semmiben, ha ugyan nem zuhan egyenesen ránk?

A francba!

Elindult, és bár átsuhant rajta, hogy az űrben rejtélyes utakon közelítő, ki tudja, hány futballpályányi sziklákról sem kellene megfeledkeznie, ezt a gondolatot már elhessegette, és az út hátralévő részében azon igyekezett, hogy a házba már az a Dukon kopogtasson be, akinek Katóka az elmúlt ’majd négy évtized alatt megismerte.

Félig nyitva találta a kertkaput. Nem mintha igazán számított volna, mert az ösvény felőli oldalt leszámítva a kert nagy részét amúgy is csak fák és sűrű bokrok zárták körbe, de Katóka mindig kitipegett vele, hogy saját kezűleg csukja be utána a nyikorgós rácsos kaput, amit Bálint bácsi, amíg élt, évente lekent valami csodaszerrel.

Dukon furcsállta a dolgot, vetett egy pillantást a zárra, de mivel nem látszott rajta semmi különös, beljebb lépett. Hiába forgatta a fejét, Bundit sem látta sehol, pedig az az évek múlásával egyre mérséklődő lelkesedéssel ugyan, de mindig elé kocogott az öreg nádbútorokkal, virágosládákkal és cserepekkel zsúfolt verandáról, ahol a vezetési pontját berendezte.

Elindult a hatalmas, megviselt állapotában is impozáns épület felé, amely mindig olyan hallgatagon nézett vissza rá, mintha már csak a múlt érdekelné, azok az idők, amikor még nagy élet zajlott a falai között, amikor szinte folyamatos volt a nyüzsgés, és a pártvezetés, a művészvilág és a tudományos élet nagyságai adták egymásnak a kilincset.

Gyerekként gyakran ólálkodtak a környéken, figyelték a jövés-menést, a hatalmas autókat, de az ő fantáziáját mindig is a ház izgatta a repkénnyel befutott terméskő falával, a második szintjéről kiugró tágas teraszával, a tornyos sarokszobáival. Izgalmas, veszélyes kaland volt, mert ha elkapták őket, komoly seggberúgás járt érte, és nemcsak a Bálint bácsitól vagy valamelyik emberétől, de az apjától is, merthogy az is a Bálint bácsi embere volt, és az efféle hírek mindig elsőként jutottak el hozzá.

Dukon fellépett a verandára.

– Hahó! Csókolom! Megjöttem! – kiáltotta, de nem mozdult semmi – Katóka!

Semmi… Se a csoszogó, de fürge léptek, se a szokásos Jól van, jövök már! a kamra mélyéről vagy a fürdőszobából, csak a csend.

Megállt egy pillanatra a küszöbön, visszanézett a parkszerűen hatalmas kertre, nagy levegőt vett, és belépett a nyitott ajtón a tágas, félhomályos előtérbe, amelyet még Bálint bácsi rendezett be nappalinak és étkezőnek annak idején, amikor kezdett túl nagy lenni nekik a ház, és nemcsak a teljes emeletről, de a földszinti helyiségek egy részéről is lemondtak, mert így is annyi helyük volt, hogy azt sem győzték belakni, kifűteni.

Lekapcsolta a villanyt, mert a konyha felől és az erdőre néző ablakon át elég fény jutott be, és zavarta a hatalmas karos csillár sápadt és hideg fénye. A kézzel hímzett díszpárnák kissé ellapulva sorakoztak a kanapén, a kedvence, amely egy gyümölcsöstálat tartó, kicsit pixeles arcú lányt ábrázolt, a könyöklőn pihent, Katóka nyilván azt tette a feje alá, amikor – évtizedes szokása szerint – hajnalban felriadva áthevert még ide szunyókálni egy kicsit.

Elkerült a konyha felé. Az asztalon ácsorgó öblös, virágos-madárkás, aranyperemes teásbögrétől és az alaposan megkezdett tepsi piskótától eltekintve már-már feszélyező rend és tisztaság volt. Katóka gyakorlatilag a maga készítette süteményeken élt, és bár valahogy mást várt volna tőle az ember, nemhogy nem traktálta a vendégeit, kifejezetten szűkmarkú volt még Dukonnal is. Olyan persze nem fordult elő, hogy ne kínálta volna meg, de mindig szigorúan kiporciózta azt a két-három kockát, amit neki szánt.

A vécébe éppen csak bekukkantott, a fürdőszobába be kellett mennie, mert a zuhanyfülkére nem látott rá az ajtóból. A függöny természetesen el volt húzva. Dukon túl sok ilyen filmet látott már, nagyot nyelt, mert annyira vadul, rendetlenül pumpált a szíve, hogy egy-két pillanatra még a füle is bedugult. Olyan erővel, olyan ügyetlenül rántotta félre az ócska, megsárgult műanyag függönyt, hogy alaposan beütötte a kezét a csempe szélébe, a tartórúd pedig kiugrott a helyéről, éles, fémes zajjal ide-oda pattogott egy ideig, majd begurult a mosdó alá.

– Bassza meg! – rázta Dukon fájdalmas arccal a kezét, de a fülke legalább üres volt.

Mintha valahol megnyikordult volna a padló. Kirohant, de ahogy mozdulatlanná dermedve, lélegzet-visszafojtva figyelni kezdett, akkora volt a csend, hogy elbizonytalanodott. Aztán ismét hallotta a nyikorgást, majd nyomban utána egy másik hang is megütötte a fülét.

Először azt hitte, hogy Katóka nyöszörög, de amikor elindult a széles, trófeákkal teleaggatott közlekedőn, amelynek a mélyén a hálószoba nyílt, már tudta, hogy tanácstalan és kétségbeesett szűkölést hallott.

– Bundi!

Amikor látta, hogy a hálószoba ajtaja nyitva van, először lassított, majd a hátát a falnak vetve meg is állt.

Megszoknia ugyan soha nem sikerült, de ismerte ezt a csendet, és tudta, hogy túl sokat már nem tehet. Nem volt más dolga, mint venni néhány mély levegőt, elszámolni háromig, és belépni a szobába.

Azt hitte, tudja, mire számíthat, hogy ismerős lesz a látvány, de tévedett.

Bundi az ágy előtt hevert a szőnyegen, és amikor Dukon átlépte a küszöböt, először csak idegesen morogva felkapta, megrázta a fejét, majd az ínyét rángatva vicsorogni kezdett. Véres volt a mancsa. Dukon hátrált egy lépést, és fél szemmel az ágyra sandított.

Furcsa, idegen, már-már komikusan nőies, sőt gyermeki sikoly szakadt fel belőle.

* Néha részegen, sohasem gyáván. (latin)

Köszönetnyilvánítás

Elsőként Mészáros Sándort és a szerkesztőmet, Tóth-Czifra Júliát illeti köszönet, amiért vállalták a harmadik első könyvem megjelentetését. Éljen és virágozzék a Kalligram Kiadó!

Bár más csatornákon és írás közben is megtettem már, itt is szeretnék köszönetet mondani Ézsaiás Gábornak, aki a rendőri munka szakmai, illetve procedurális kérdéseiben igazított el nagy alapossággal és még nagyobb türelemmel.

Köszönetem és integetésem innen is Kuczogi Szilviának és Solymosi Évának a sok és nagy segítségért, a biztatásért, a figyelemért és törődésért, amit úgy általában és a frissiben elkészült, akkor még gondos gazdáját csak kereső kéziratommal a hónom alatt kaptam tőlük.

Köszönöm régi és öreg barátaimnak, Czoch Gábornak, Kerekes Andrásnak, Szüts Miklósnak, Taisz Róbertnek, hogy az első olvasóim voltak.

Ha már olyan fontos szereplője a könyvnek a halál, eszembe jutnak azok, akiket mindhalálig a saját halottaimnak fogok tekinteni, és akikre amúgy sincs nap, hogy ne gondolnék: id. és ifjabb Bíró Ferenc, Kelemen Ilona (Anyuka), Vas Márton, Nagy Róza (Mama), Bíró István (Pityu), Vas Tibor, Bihari Nándor és Miklós, Rezsike, és ha már szívós, kemény munkával sikerült átküzdenie magát ebbe a bekezdésbe, bár neheztelek rá, nem hagyhatom ki Várkonyi Gábort sem.

Köszönet és hála édesanyámnak: nélküle nem volnék képes olyan türelemmel viselni magam, ahogy azt ő tette és teszi mind a mai napig.

Köszönet a feleségemnek, Eszternek – hosszadalmas, tételes felsorolás helyett – mindenért.

És végül, de nem utolsósorban köszönöm a gyerekeimnek, Borinak, Annának, Somának és Lucának, akik nélkül – ha egyáltalán – nem sok értelme lett volna és lenne ennek az egésznek.

Budapest, 2024. április 19.

Bíró Péter

Tartalom

Előszó

Előhang (n – 1, péntek)

1. fejezet (n, szombat)

2. fejezet (n – 40, hétfő)

3. fejezet (n, szombat)

4. fejezet (n – 16, csütörtök)

5. fejezet (n, szombat)

6. fejezet (n – 6, szombatról vasárnapra)

7. fejezet (n + 1, vasárnap)

8. fejezet (n – 7, n – 6, szombatról vasárnapra)

9. fejezet (n + 3, kedd)

10. fejezet (n – 4, kedd)

11. fejezet (n + 4, szerda)

12. fejezet (n – 1, péntek)

13. fejezet (n + 6, péntek)

14. fejezet (n + 3, kedd)

15. fejezet (n + 9, hétfő)

16. fejezet (n + 10, kedd)

17. fejezet (n + 11, szerda)

18. fejezet (n + 12, csütörtök)

19. fejezet (n + 12, csütörtök)

20. fejezet (n + 13, péntek)

21. fejezet (n + 13, péntek)

Vörös farok

Köszönetnyilvánítás

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó: Mészáros Sándor
Szerkesztette Tóth-Czifra Júlia
Korrektúra Rácz Ágnes Éda
A borítót a szerző tervei alapján Hrapka Tibor készítette
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 523 4

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Source Sans Pro – SIL OFL