Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 84.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Er redete mit dem Vieh, den Vögeln und den Fischen

Deutscher Taschenbuch Verlag GmbH et Co. K. G. München

1967, 9. kiad.

First published by Verlag Dr. Borotha Schoeler, Vienna 1949

Fordította Sárközy Elga

Szaklektorok Kardos Lajos, Stohl Gábor

Borítóterv Szabó Levente

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© 1983 Deutscher Taschenbuch Verlag GmbH & Co. KG,

Munich/Germany

Hungarian translation © Sárközy Elga, 1970, 2024

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Könyvkiadó, 2024

ISBN 978-963-656-132-1

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

A GYÁRTÁSI HIBÁKRÓL

ELŐSZÓ

ÁLLATOK, KÁROK, BOSSZÚSÁGOK

AMI SOHASEM OKOZ KÁRT: AZ AKVÁRIUM

KÉT RAGADOZÓ AZ AKVÁRIUMBAN

HALVÉR

A KORTALAN CIMBORÁK

SALAMON KIRÁLY GYŰRŰJE

LIBALÁNYOM – MARTINA

ERDEI PINTYET PEDIG NE VEGYÉL!

MELYIKET SAJNÁLJUK?

MORÁL ÉS FEGYVER

A HŰSÉG NEM ÜRES SZÓ

MULATSÁGOS ÁLLATOK

A TRUBADÚR KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

A GYÁRTÁSI HIBÁKRÓL

Bűnbánó előszó a második kiadáshoz

Mi hárman, vagyis a szerző, aki még soha könyvet nem írt, a kiadó igazgatónője, aki voltaképpen jogászdoktor, mellesleg nyomdász, és még soha könyvet nem adott ki, végezetül pedig a lektor, akinek ugyan vastagon van vaj a fején, de hármunk közül mégiscsak az egyetlen „hivatásos” irodalmár, mi hárman tehát egy igen kedélyes estét töltöttünk együtt tavaly, s miután elcsevegtünk a jó meg a rossz állatkönyvekről, úgy döntöttünk, hogy összehozzuk ezt a művecskét. Gyártmányunkra büszkék vagyunk, de eszünk ágában sincs elpalástolni, hogy hibák is akadnak benne.

Itt van mindjárt a címe: „És társalgott az állatokkal, a madarakkal, a halakkal”!{1} Úgy látszik, félreérthető, hisz az egyik olvasóm is írta, hogy csaknem félreértette a karácsonyi ajándékul kapott könyvet, mivel semmiképpen sem igazodott el azon, hogy a megszólítottak közül vajon melyik kategóriába sorolja magát.

Egyik fejezetünk címével is baj van: „Három ragadozó az akváriumban”. Hiszen, aki pontosan utánaszámol, megállapíthatja, hogy mindössze ketten szerepelnek, a szegélyes csíkbogár meg a szitakötőlárva. Ami a harmadik ragadozót illeti, a csukát, nos, azt a lektor kihúzta, túlságosan hosszú lévén (mármint a csuka, nem a lektor).{2} A fejezetcímet bezzeg változatlanul meghagyta, így azután egy ragadozóval kevesebb van a leltárban. Már előre rettegtem a szörnyű következményektől. Szerencsére csupán egyetlen olvasóm vette észre a kis hiányt: egy alaposságáról közismert tudós.

No és az a rémes história az aranyhörcsögökkel, amelyeket – a könyv szerint – nyugodtan szabadon lehet ereszteni a szobában, mivel nem rágcsálnak és nem mászkálnak. Mindjárt rosszat sejtettem, amint közvetlenül könyvecskénk kinyomtatása után egy magas, Mária Terézia korabeli szekrény tetején, valamelyik iratrendezőmben bukkantam rá egy aranyhörcsögfészekre… Az egyik kövér, öreg hörcsöghím ugyanis felfedezte, hogy a papír kiváló fészekanyag, csodás kürtőmászó technikával megtanult felkúszni a szekrény és a fal között, végül egy centrális, gömb alakú üreget rágott ki a levélkötegből, s az ezúton nyert papírgyapottal lakályosan berendezte a fészket. Az iratrendező közepe táján levő levelekből mindössze holmi keretféleség maradt; kifelé haladva a kerek lyukak nagysága egyre csökkent – olyan görbén, amelyet még az ábrázoló geometrikus sem rekonstruál egykönnyen –, csupán az elején meg a végén voltak sértetlenek a levelek. Elvből és haladéktalanul félredobom azóta is nyájas olvasóim azon körének irományait, akik néhány engem, valamint könyvem általános értékét méltató nyilatkozat után az aranyhörcsögökről szóló fejezetre térnek át: tudom, mi következik! Jómagam is mindörökre száműztem az aranyhörcsögöket ketrecükbe, igaz, nem az iratrendező miatt – azóta, becsületszavamra, nem ettek meg semmi mást –, hanem mert veszélyeztetnék a sivatagi ugróegeret, amely kis ideje szabadon tanyázik a szobámban. Sajna az utolsó nagytakarításkor hitvesem inkrimináló „corpora delicti”-t talált a fent nevezett rágcsáló fészkében: vörös és kék gyapjúfoszlányokat a szőnyegből (a nagy perzsából, amelyet eredetileg sötétzöld, időközben halvány sárgászölddé fakult foltok ékesítenek – lásd 18. o.). Így azután vagy a szőnyegnek, vagy az egérnek kotródnia kell a szobámból, még nem döntöttem pontosan, hogy melyiknek.

Végül pedig épp az elmúlt napokban annyit mérgelődtem akváriumok miatt, hogy a második fejezet címe („Ami sohasem okoz kárt: az akvárium”) egyenesen dühbe gurít. A minap ugyanis az egyik százliteres medence valamelyik táblája éjszaka titokban megrepedt, és az egész szobát elöntötte az árvíz; tegnapelőtt hajnali ötkor meg egyszerre döglött be mindhárom levegőszivattyúm. Hét álló óra hosszat harcoltam a szivattyúkkal és a halállal versenyben a rengeteg, félig felserdült Cichlidae-ivadék (Etroplus maculatus) életéért, mire sikerült legalább egy szivattyút helyreállítanom. Pedig a könyvemben csak úgy hemzseg a sok nyomatékos intelem, hogy ne gyömöszöljünk túl sok halat egy-egy medencébe, főként ne többet, mint amennyi az akvárium biológiai egyensúlyának megfelel. Abban a bizonyos tartályban bezzeg kereken háromszáz darab, két-három centiméteres kis Etroplus úszkált, noha már harminc is több lett volna a kelleténél. Így azután a szivattyújavítás alkalmat adott arra, hogy párhuzamot vonjak az ilyen munka és egy sebész dolga közt, aki egy erősen vérző, de megtalálhatatlan érrel küszködik. De esküszöm, holnap lesz a napja, amikor a létszám fölötti kétszázhetven halgyereket szétosztogatom a bécsi díszhalkereskedők között!

Ilyetén tapasztalataim miatt úgy megdühödtem a fejezetcímekre, hogy vettem magamnak két erdei pintyet, már csak azért is, mert a nyolcadik fejezet címe így hangzik: „Erdei pintyet pedig ne vegyél!” A két édes kis fiókát munkatársnőm, dr. Ilse Prechtl-Gilles nevelte fel az énekesmadár-fiókák kolduló reakcióival kapcsolatos munkájának kísérleteihez. A madárkák egyelőre bűbájosan szelídek és nagyon aranyosak. Ezt engesztelésül szánom madárkedvelő nyájas olvasóimnak, akik szemrehányó levelek tömegét írták az erdei pintyek védelmében!

*

Mindennek ellenére, azért voltaképpen minden igaz, ami ebben a könyvben áll – relatívan. Hiszen próbáljon csak meg valaki egyszer szabadon tartani mókust a szobájában, rögtön teljesen ártalmatlannak fogja látni az aranyhörcsögöt; ami az akváriumot illeti, elenyészően ritkán okoz csak kárt és bosszúságot; az erdei pintyek pedig biztosan nem maradnak olyan szelídek és aranyosak, mint amilyenek most. Hát akkor hagyjunk inkább mindent úgy, ahogy az első kiadásban volt{3} – csak azért is!

ELŐSZÓ

Amit haragomban

földbe dobtam,

kikelt nyomban – s jégeső aratta.

Kedvvel mit vetettem,

annál szebben

nőtt a kertben – áldás maradt rajta.

PETER ROSEGGER

(Bárány György fordítása)

Ahhoz, hogy valaki állattörténeteket tudjon írni, forrón és őszintén szeretnie kell az élőlényeket. Én pedig igazán szeretem őket, ezt elismerheti mindenki; ámde Peter Rosegger szép verse egyáltalán nem azért jutott eszembe, mintha az eleven állatok iránti szeretetem indított volna most írásra, hanem épp azért, mert ezt a művemet az állatokról szóló könyvek miatt érzett haragomban írtam. Mert be kell vallanom: ha semmi mást nem, de ezeket az állathistóriákat bizony haragomban írtam le.

Hogy mire haragudtam? Arra a rengeteg hihetetlenül rossz, csupa hazugság állattörténetre, amilyeneket manapság kínálgatnak minden könyvkereskedésben; arra a rengeteg firkászra, aki azt állítja, hogy állatokról mesél, noha nem is ismeri őket. Aki arról ír, hogy a méh kitátja a száját, és ordít, vagy hogy a csukák harc közben torkon ragadják egymást – az bebizonyította, hogy halvány sejtelme sincs arról, milyen is az az állat, amelyet – mint állítja – tapasztalatból és szeretetből ábrázol. Ha az illetékes tenyésztőegyesületek néhány felvilágosítása is elegendő volna ahhoz, hogy valaki állatkönyvet írjon, akkor az olyasfajta emberek, mint például az idősebb Heck, Bengt Berg, Paul Eipper, Ernest Seton Thompson vagy Wäscha Kwonnesin, akik egész életüket az állatok vizsgálásával töltötték, aligha mondhatók épelméjűeknek. El sem tudjuk képzelni, hogy az efféle felelőtlenül megírt állathistóriák mennyi téveszmét terjeszthetnek az olvasók, mindenekelőtt az elevenen érdeklődő ifjúság körében.

Ne hozza fel ellenérvként senki sem, hogy a hamisítás a művészi ábrázolás törvényes szabadságjoga. Persze, a költőknek jogában áll, hogy – mint bármilyen más tárgyat – az állatot is „stilizálják” a költői alkotás szükségszerűségei szerint: Rudyard Kipling farkasai és párduca, csodálatos mungója, Rikki-tikki-tévi úgy beszélnek, mint az emberek, sőt Waldemar Bonsel méhkisasszonya, Maja is udvariasan és etikettszerűen tud viselkedni.

De az ilyen stilizálás csak annak áll jogában, aki igazán ismeri az állatot. A képzőművész sem köteles tudományos pontossággal ábrázolni tárgyát. De háromszorosan jaj neki, ha erre nem is lenne képes, és a stilizálás csak tehetetlenségét palástolja!

Én természettudós vagyok, nem művész. Következésképpen nem is engedek meg magamnak semmiféle szabadságot vagy „stilizálást”. Egyébként is meggyőződésem, hogy ezekre a szabadságjogokra egyáltalán nincs szükség, és ha fel akarjuk tárni az olvasó előtt, milyen szép is az állat, bőségesen elegendő, ha ugyanúgy, mint a szigorúan tudományos munkánál, itt is a puszta tényekre szorítkozunk. Hiszen az élő természet igazságai olyan szeretetre méltóan, olyan tiszteletet parancsolóan szépségesek, és annál szebbek lesznek, minél mélyebbre hatolunk sajátosságaiba, különlegességeibe. Oktalanság volna azt vélni, hogy a természetes összefüggések kutatása, feltárása, ismerete csökkenti örömünket a természet csodálatosságában. Épp ellenkezőleg: a természet eleven valósága annál mélyebb és tartósabb érzelmeket kelt bennünk, minél többet tudunk róla. Talán nincs is igazán jó és eredményes munkát végző biológus a világon, akit ne az élő teremtmény szépségén érzett bensőséges öröm vezetett volna hivatásához, s akinek ne mélyítette volna el a természetben, a munkában talált örömét az a tudás, amit hivatása gyakorlása közben szerzett. És ez az igazság az élettan minden ága között is talán leginkább éppen arra a kutatási területre érvényes, amelynek egész életem munkáját szenteltem magam is, nevezetesen: az állatok viselkedésének kutatására. Ez a munka megköveteli, hogy a kutató szoros és meghitt kapcsolatban álljon az eleven állattal, másrészt azonban olyan emberfeletti türelmet igényel a megfigyelőtől, hogy az állat iránt érzett elméleti érdeklődés nem volna elegendő a kitartáshoz, ha nincs mellette a szeretet, amely nemcsak megérezteti, hanem meg is láttatja vele a rokon vonásokat az ember és az állat viselkedésében.

Ezért reménykedhetem talán, hogy könyvem végül is mégsem lesz teljesen hiábavaló; mert, noha bevallottan haragom gyümölcse, ez a harag maga is a szeretetből származik!

Altenberg, 1949 nyarán

ÁLLATOK, KÁROK, BOSSZÚSÁGOK

Hogy miért mesélek mindjárt az elején az állatokkal való együttélés árnyoldalairól? Mert annak a mértéke, hogy ki mennyire kész elviselni ezeket a nehézségeket, ki mekkora áldozatokra hajlandó, egyúttal mértéke annak is, hogy mennyire szereti az állatokat. Illesse örökös hála türelmes szüleimet, akik csupán a fejüket csóválták, esetleg sóhajtottak egyet megadóan, amikor kisdiák, majd ifjú egyetemista koromban hazacipeltem egy-egy újabb, előreláthatóan bajcsináló jövendőbeli lakótársat. És hogy szegény feleségem mi mindent tűrt el, illetőleg meg az évek hosszú során! Mert hiszen ki merné megkövetelni hitvesétől, hogy lakásában szabadon szaladgálhasson egy szelíd patkány, sőt, hogy ez a patkány takaros kis korongokat rághasson ki az ágyneműből, mivel éppen ezekkel akarja kitapétázni a fészkét? Avagy hogy egy kakadu a kertben kiteregetett, száradó fehérneműről az összes fellelhető gombot leharapdálhassa? Vagy hogy egy szelíd vadliba az éjszakát benn tölthesse a hálószobában, s onnét reggelenként az ablakon át távozhassék? (A vadlibák nem szobatiszták!) Vagy mit szólna bármelyik feleség, ha kiderülne például, hogy azok a bájos kék pöttyöcskék, amilyenekkel az énekesmadarak szokták egy-egy kiadós bodzabogyó-lakoma után kidíszíteni a bútorhuzatokat és függönyöket, egyáltalán nem „jönnek ki” a szövetből… Vagy mit szólna, ha teszem azt… és így tovább, húsz oldalon!

Joggal kérdezhetik tőlem: valóban feltétlenül szükség van minderre? Én pedig hangos, határozott igennel válaszolok. Igaz, tökéletesen szalonképes ketrecekben is lehet állatokat tartani, de megismerni a magasabb rendű, szellemileg, lelkileg fejlettebb állatokat csupán akkor lehet, ha szabadon mozoghatnak. Milyen szerencsétlen, sőt csonka lelkű a ketrechez szokott félmajom, majom, papagáj, és milyen hihetetlenül eleven, szórakoztató és érdekes ugyanaz az állat, ha teljes szabadságban élhet! Ámbár ez esetben fel kell készülni persze kárra és bosszúságokra is. Ami engem illet, régi specialitásom, már pusztán metodikai-tudományos okokból is, hogy magasabb rendű állatokat korlátlan szabadságban tartok, mint ahogy kutatásaim jelentős részét is szabadon élő, szelíd állatokon végeztem. Altenbergben a ketrec rácsa éppen ellenkező szerepet töltött be, mint egyebütt: azt kellett megakadályoznia, hogy az állatok bejussanak a házba vagy a virágoskertbe. És bizony a legszigorúbban „tilos” volt nekik a szép virágágyásokat védő drótrácsokon belül tartózkodniuk. De hát ugyanúgy, mint a kisgyerekeket, az értelmes állatokat is szinte mágikusan vonzza minden, ami tilos. Ráadásul a bűbájosan ragaszkodó vadlibák megkövetelték az emberi társaságot. Így azután számtalanszor megtörtént, hogy mielőtt észbe kaphattunk volna, már húsz-harminc vadliba legelészett az ágyásokon, vagy ami még rosszabb, harsány üdvgágogással betoppantak a verandára. Ugyanis egy madarat, amely repülni tud, az emberektől ellenben csöppet sem fél, iszonyúan nehéz távol tartani egy-egy adott helytől. Itt bizony hiábavaló a legvadabb ordítozás, a legveszekedettebb karlengetés is. Egyetlen, még aránylag hatásos ijesztőeszközünk egy hatalmas, tulipiros kerti ernyő volt akkoriban. Valahányszor a libák nekiláttak, hogy újfent lelegeljék az alighogy kiültetett virágokat, nejem, miként egy lándzsáját támadásra szegező lovag, a napernyővel a hóna alatt feléjük ugratott, majd harci rikoltást hallatva, rajtaütésszerűen kinyitotta az ernyőt. Ez azért még a mi libáinknak is sok volt egy kicsit, és nagy suhogás közepette a levegőbe emelkedtek.

Sajnos apám ízzé-porrá zúzta hitvesem minden libanevelési rendszabályát. Az öregúr ugyanis módfelett kedvelte a nyári ludakat, különösen a gúnárok lovagiasan merész magatartása miatt; ezért ragaszkodott ahhoz, hogy naponta vendégül lássa őket egy kis uzsonnára a verandán. Mivel azonban akkoriban már meglehetősen rosszul látott, az efféle libavizitek anyagi következményét csupán akkor vette észre, amikor már belelépett. Egyszer például úgy alkonyattájt kimentem a kertbe, és legnagyobb elképedésemre jóformán alig láttam kint libát. Rosszat sejtve rohantam apám dolgozószobájába, hát mit látok: a csoda szép perzsaszőnyegen huszonnégy lúd gyűlésezik az öregúr körül, aki íróasztalánál ülve teázik, nyugodtan olvasgatja az újságot, s közben egyre-másra nyújtogatja nekik a kenyérdarabkákat. A madarakat azonban az ismeretlen helyiség egy kicsit mégiscsak idegesítette, és ez – emberi szempontból nézve – kellemetlenül hatott a bélműködésükre. A libáknak tudniillik, mint a többi, szintén sok növényi rostot emésztő állatnak, igen fejlett a vakbelük, amelyben bizonyos baktériumok a cellulózt lebontják, és a test számára felhasználhatóvá teszik. Normális körülmények között minden hat-nyolc rendes béltartalom-ürítés után következik egy-egy sajátosan átható szagú, erősen sötétzöld színű vakbéltartalom-ürítés. Ha a vadliba fél és ideges, sűrű egymásutánban potyognak a vakbél-trottyok. Több mint tizenegy esztendő telt el már e libavendégség óta, közben szép világos sárgászöldre fakultak a sötétzöld pöttyök a szőnyegen…

Így hát az állatok tökéletes szabadságban, de mégis teljesen otthonosan éltek nálunk. Mindig csak hozzánk kívánkoztak, tőlünk el sohasem vágytak. Másutt rendszerint azt kiabálják: „A madár kiszökött a kalitkából, csukjátok be gyorsan az ablakokat!” Mi azonban inkább azt mondjuk: „Az istenért, csukjátok be az ablakokat, már megint be akar jönni a kakadu (a varjú, a hamvas maki, a csuklyásmajom)!” Hanem a „fordított rácshatás” legkedvesebb alkalmazási módját mégiscsak a feleségem találta ki, amikor első gyermekünk még kisbaba volt. Akkortájt éppen néhány nagyobbfajta, elég harcias állatot tartottunk. Voltak hollóink, két jól megtermett sárgabóbitás kakadunk, két hamvas makink meg egy csuklyásmajmunk, s ezeket, de különösen a hollókat nemigen lehetett egyedül hagyni a gyermekkel. Így aztán a feleségem sebtében épített egy nagy ketrecet a kertben, és beledugta – a járókát!

Sajnos a magasabb rendű állatok értelmi szintjével egyenes arányban áll az a hajlamuk és képességük is, hogy károkat okoznak. Épp ezért, főként a majmokat nem lehet felügyelet nélkül tartósan szabadjára engedni. De nem vonatkozik ez a félmajmokra (és elsősorban nem az aranyos kis hamvas makira, amely hosszú évekig volt kedves és mulattató lakótársunk), mert ezek még nem tanúsítanak tüzetes kutatói érdeklődést a lakberendezési tárgyak iránt. A valódi majmok bezzeg, beleértve már a fejlődéstörténetileg alacsonyabb rendű újvilági majmokat (Platyrhinae) is, égető kíváncsisággal fordulnak minden újabb holmi felé, és „kísérleteznek” vele. És bár állatlélektani szempontból mindez fölöttébb érdekes probléma, hosszú távon anyagi csődbe sodorná a háztartást. Csupán egyetlen példát említek.

Amikor még ifjú egyetemista voltam, szüleim bécsi lakásában egy pompás, jól megtermett bóbitás csuklyásmajmot tartottam (Cebus fatuellus), mégpedig egy nőstény példányt, amelyet Glóriának hívtak. Háló-dolgozószobámban lakott, egy igen tágas ketrecben. Ha otthon voltam, és szemmel tarthattam, megengedtem, hogy szabadon mászkálhasson a szobában; de ha el kellett mennem, bezártam a ketrecébe, ahol viszont halálosan unatkozott, és mindent elkövetett, hogy mielőbb kikerüljön. Egyszer, amikor hosszabb távollét után este hazaértem, hiába próbáltam felgyújtani a villanyt, továbbra is sötét maradt, de mivel Glória kuncogó dudorászása nem a ketrecből, hanem fentről, a függönytartóról hallatszott, semmi kétségem sem volt többé az áramszünet oka és okozója felől. Kinn gyertyát gyújtottam, s amint visszatértem, a következő tényállás tárult bámuló szemeim elé: Glória a súlyos bronz olvasólámpát leemelte eredeti helyéről, az éjjeliszekrényről, keresztülhurcolta a szobán (a csatlakozót azonban sajnálatos módon nem rántotta ki közben a konnektorból), felvonszolta a legfelső akvárium, a tengervizes medence tetejére, ahol is faltörő kosnak használta, vagyis úgy beverte vele a vastag üvegtáblát, hogy a lámpa tövig merült a vízbe. Ez okozta hát a rövidzárlatot! Ezután – vagy talán már ez előtt – Glória kinyitotta könyvszekrényem szörnyen nehezen kezelhető zárát a picurka kulccsal – ami maga is meghökkentő teljesítmény volt –, a szekrényből kiráncigálta von Strümpel A belgyógyászat tankönyvének II. és IV. kötetét, elcipelte az akvárium állványára, ott pedig miszlikre szaggatta mindkettőt, és a papírcafatokat az utolsó szemig begyömöszölte a medencébe. A földön csupán az üres borítótáblák hevertek, egyéb semmi. A medencében viszont mélabús tengeri viaszrózsák kuksoltak, tapogatóik telis-tele papirossal…

Az egészben az a legérdekesebb, hogy milyen szigorúan tárgyi vonatkozású, milyen koncentrált volt ez a „kísérletezősdi”; a majom alighanem hosszú ideig foglalkozhatott az egyes feladatokkal; s amilyen kicsi állat, munkateljesítménye pusztán fizikailag is elismerésre méltó. Csak egy kissé drága mulatság volt!

De milyen pozitívumokat állíthatunk szembe azzal a végeláthatatlan, sőt fölöttébb költséges bosszúságsorozattal, amelyet szabadon élő állat-társbérlőink okoznak?

Amellett, hogy bizonyos állatpszichológiai vizsgálatokhoz nélkülözhetetlenek a fogság károsító hatásaitól mentes, egészséges lelkű állatok, van valami leírhatatlanul vonzó a szabadon élő állatban, amely elmehetne, és mégis marad, mégpedig azért marad, mert ragaszkodik hozzám. Ha a Duna-parti réteken sétálgatva meghallom a holló zengő kiáltását, s válaszrikoltásomra az égbolt magasát hasító hatalmas madár összecsukja szárnyát, zuhanón alásüvít, kurta morajlással fékez, és súlytalan gyengédséggel kiköt a vállamon – engem bizony bőségesen kárpótol ez minden széttépett könyvért, minden kiszürcsölt kacsatojásért, ahány csak terheli hollóm lelkiismeretét. Az élmény varázsa akkor sem szűnik meg, ha mindennapossá vált, ha Wotan madara éppoly magától értetődően tagja házam népének, mint másokénak a kutya vagy a macska. Hiszen az állat, ha egyszer megbarátkoztunk vele, nem csupán a jelenét adja, hanem annál sokkal többet: a közös múltat, az emlékeket. Történt egyszer, hogy egy borús, kora tavaszi napon lesétáltam a Dunához. A folyam még téliesen keskeny, sötétlő szalagja fölött kercerécék, kis-, nagy- és örvös bukók vonultak, hébe-hóba egy-egy csapat vetési lúd vagy lilik húzott el, s egyszerre, mintha így volna rendjén, egy csapat nyári lúd. S ekkor észrevettem, hogy a háromszögű falanx bal szárnyán a második libának hiányzik egy evezőtolla. S ez a látvány egy csapásra elém varázsolta mindazt, amit erről az egyetlen libáról, erről az egy szál törött tollról tudok, hogy mi történt vele, miként törött le. Mert ugye, mi sem természetesebb, az én nyári ludaim húztak odafenn, hiszen nincs is több belőlük a Dunán, még vonulási időszakban sem.

Nos tehát, a háromszög bal szárnyán repülő második liba Martin, a gúnár. Annak idején ugyanis az én szelíd szobaludammal, Martinával jegyezte el magát, ezért is neveztük el róla (előzőleg csupán száma volt, mert nevet egyedül a magam nevelte példányok kaptak). Mármost, a nyári ludaknál az a szokás, hogy az ifjú vőlegény a szó szoros értelmében lépten-nyomon követi menyasszonyát. Mivel azonban Martina tökéletesen szabadon, a legcsekélyebb félelem nélkül közlekedett házunk minden helyiségében, ezért eszébe sem jutott, hogy tudakozódjék szabadon felnőtt vőlegényének aggályai felől, a szegény ifjú kénytelen volt bemerészkedni a számára teljesen ismeretlen szobákba. Ha pedig tudjuk, hogy micsoda gátlásai vannak a nyári lúdnak, a nyílt életterek madarának akkor is, ha csupán bokrok vagy fák közé kell bátorkodnia, bizony, valóságos kis hősnek tűnhet a szemünkben Martin, amint magasra tartott nyakkal követi imádottját a kapun át a hallba, onnan meg a lépcsőn fel, egészen a hálószobáig. Még ma is látom, ahogy a szoba közepén áll: mereven kihúzza magát, tollazata túlságosan simán, egészen szorosan testéhez lapul, a csőre nyitva, csak úgy remeg a belső feszültségtől, és mégis hangosan sziszeg, bátran harcra szólítja a Nagy Ismeretlent. És ekkor váratlanul, nagy robajjal becsapódott mögötte az ajtó. Még a legvakmerőbb libahőstől sem kívánhattuk volna, hogy továbbra is állja a sarat. Martin felrebbent, nyílegyenesen neki az üvegcsillárnak. A csillár néhány függővel szegényebb lett, Martin lovag azonban egy evezőtollát veszítette el.

Ennyit tudok hát az ék bal szárnyán repülő második lúd hiányzó evezőtolláról, de tudok azért többet, vigasztalóbbat is. Például tudom, hogy ha most hazaérkezem a sétámból, a libák ott ácsorognak majd a veranda lépcsőin, és üdvözölnek, hosszan előrenyújtott nyakkal, ami náluk ugyanazt jelenti, mint a kutyáknál a farkcsóválás.

S miközben tekintetem még a ludakat kíséri, amelyek alacsonyan a víz fölött szárnyalva eltűnnek a folyó legközelebbi kanyarulatánál, akkor hirtelen elönt az ámulat ezen a meghittségen, s ez már – úgy érzem, a filozófia születése. És csak csodálkozom mélységesen, hogy sikerült ilyen bizalmas kapcsolatba kerülni egy szabadon élő madárral, s úgy érzem, mintha ennek a ténynek valami különlegesen boldogító tartalma volna, mintha ezzel egy kissé hatálytalaníthatnánk a paradicsomból való kiűzetést.

A hollóknak nyomuk veszett: s ki tudja, hová vándoroltak el a nyári ludak az összelövöldözött Königsbergből, ahol annak idején előadtam az egyetemen. Valamennyi szabadon repkedő madaram közül csupán a csókák vannak meg. Ezek voltak az első madarak, amelyeket megtelepítettem Altenbergben. És e kortalan cimborák még ma is itt köröznek a magas oromzat körül, csengő kiáltásaik, melyeknek jelentését legapróbb részletében is értem, ma is behallatszanak dolgozószobámba a légfűtés kürtőin át. És mint minden esztendőben, ma is eltömítik fészkeikkel a kéményeinket, ma is bosszantanak a szomszédok cseresznyéseiben okozott károkkal.

Vajon kiderül-e majd, hogy nem csupán a tudományos eredmények kárpótolnak a bosszúságért, a kiadásokért, hanem valami más, ami mindennél sokkalta, sokkalta több?

AMI SOHASEM OKOZ KÁRT: AZ AKVÁRIUM

Szinte ingyen van, és mégis csodálatos: szórj az üvegedény fenekére egy marék tiszta homokot, ültess bele néhány közönséges kis vízinövénydugványt, töltsd meg óvatosan vízvezetéki vízzel, és állítsd az egészet egy napsütötte ablakpárkányra. Mikor aztán a víz letisztult, s a növények is fejlődésnek indultak, telepíts bele egypár halacskát, vagy pedig, ami még sokkal jobb, fogj egy befőttesüveget meg egy kis merítőszákot, bandukolj a legközelebbi tocsogóig, húzzál néhányat a hálóval, és máris egész tömeg élőlény van a birtokodban.

Számomra a gyerekkor egész varázsát még ma is az efféle kis fogószák jelenti, amelynek persze a világért sem szabad holmi rézabroncsos, malomszitaszövetből készült kifogástalan szerszámnak lennie, nem ám, mert a tradíció megköveteli, hogy ezt maga eszkábálja össze az ember tíz perc alatt: durván karikába hajlított drótból a keretet, a zacskót meg valami rossz harisnyából, függönydarabból, esetleg pelenkából. Ilyen felszereléssel fogtam kilencesztendős koromban az első vízibolhákat halaimnak, s fedeztem fel eközben az édesvízi zsombékosok kis csodavilágát, amely azonmód megigézett. A merítőszákot a nagyító követte, a nagyítót egy szerény mikroszkóp, s ezzel el is dőlt a sorsom, visszavonhatatlanul. Mert aki önnön szemével látta a Szépséget, az sohasem lesz a halál jegyese, mint Platón véli, hanem ha a Természet szépségével találkozott, a Természeté. És ha csakugyan van szeme, feltétlenül természetbúvár lesz belőle.

Nos, húzd csak meg a szákot a legközelebbi tocsogó vízinövényei között, miközben persze először is a cipőd telik meg lucsokkal és iszappal. És ha jól választottad ki a helyet, és olyan pocsolyát találtál, amelyben „van valami”, akkor a hálód aljában csak úgy hemzsegnek majd az üvegesen áttetsző, izgő-mozgó, tekergőző lények. Nyomd be alulról a zacskó végét, ürítsd ki a befőttesüvegbe, amelyet előzőleg persze gondosan tölts meg vízzel. Amikor hazaérsz, óvatosan öntsd bele a zsákmányt akváriumodba, és vedd szemügyre az eléd táruló apró világot. Mert az akvárium – maga az egész világ. Hiszen ugyanúgy, mint bármelyik természetes mocsárban vagy tóban, sőt, mint voltaképpen bolygónkon mindenütt, az akváriumban is növényi és állati lények élnek együtt, mégpedig úgynevezett biológiai egyensúlyban: a növény felhasználja a szén-dioxidot, amelyet az állat lélegzik ki, és a maga részéről oxigént választ ki. Helytelen volna azt állítani, hogy a növény nem úgy lélegzik, mint az állat, hanem „fordítva”. Erről szó sincs, a növény ugyanúgy oxigént szív be, és szén-dioxidot lehel ki, mint az állat; csakhogy ezenkívül és ettől teljesen függetlenül a fejlődő növény szén-dioxidot vesz fel, vagyis használ teste felépítéséhez, s közben oxigént választ ki, éspedig többet, mint amennyire szüksége van a lélegzéshez. Ezt az oxigénfelesleget lélegzik be az emberek meg az állatok. Végezetül: a növény képes más élőlények kiválasztott anyagcsere-végtermékeit és elbomlott tetemének anyagait is hasznosítani, s az anyag hatalmas körforgásába visszajuttatni.

Súlyos következményekkel jár, ha az anyagnak ezt a körforgását, az állati és növényi lények együttélésének egyensúlyát bármilyen módon megbolygatják. Hány embert – lett légyen az gyerek vagy felnőtt – fogott már el a kísértés: de jó lenne még ezt az egyetlen, gyönyörű halacskát becsúsztatni az akváriumba, ahol pedig már amúgy is annyi az állat, hogy a zöld növények teljesítőképességét a végső határig kihasználják. És az akvárium egész, féltve őrzött, szeretett kis világa elpusztulhat ezen egyetlen halacska miatt. Mert ha túl sok benne az állat, oxigénhiány lép fel. Ennek következtében hamarosan elpusztul valamelyik élőlény, amelynek halálát talán észre sem vesszük. A rothadó tetem miatt túlságosan elszaporodnak az akváriumban a baktériumok, a víz zavarossá válik, oxigéntartalma emiatt még gyorsabban csökken, mindennek következtében további állatok hullnak el, a pusztulás általánossá válik, végül már a növényzet is rothadásnak indul – és az, ami alig néhány napja még dúsan burjánzó növényekkel, eleven állatokkal teli vonzó, tiszta tavacska volt, mára undorító, bűzös löttyé változott.

A tapasztalt akváriumkedvelő az efféle veszélyeket a víz mesterséges levegőztetésével hárítja el. Ámde ezek a technikai segédeszközök voltaképpen csökkentik is az akvárium vonzerejét, ami épp abban rejlik, hogy ez a kis vízi világ képes önállóan fenntartani magát, s az állatok etetésén meg a tartály elülső üvegtáblájának megtisztításán kívül semmiféle biológiai gondozást nem igényel. Ha ugyanis az akváriumban megfelelő egyensúly uralkodik, semmiféle tisztogatásra nincs szükség! És amennyiben lemondunk a nagyobb halakról, főként az olyanokról, amelyek turkálni szoktak a fenéktalajban, semmiféle kárunk nem származik abból, ha az állatok excrementumaiból, az elhalt növényi részecskékből fokozatosan iszapréteg alakul ki. Sőt, ez egyenesen kívánatos is, mert áthatja és termékennyé teszi az eredetileg steril talajt. A víz maga – az iszap ellenére is – olyan kristálytiszta és szagtalan marad, mint bármelyik alpesi tavunkban.

Biológiai szempontból legcélszerűbb, de legszebb is, ha tavasszal rendezzük be az akváriumot, és csak néhány sarjadó növénykét ültetünk bele. Mert az adott medence sajátos körülményeihez éppen az így kifejlődő növények alkalmazkodnak a legjobban, éppen ezek élnek meg benne a leghosszabb ideig, míg az olyan növényzet, amelyet úgyszólván készen telepítünk be, igen sokat veszít szépségéből. Hiszen két, egymástól csupán arasznyi távolságra elhelyezett akvárium éppolyan erősen jellegzetes egyedi adottság, mint az a két tó, amelyet többórás járóföld választ el egymástól. Sőt, pontosan az a nagyszerű az új akváriumban, hogy amikor berendezzük, még sejtelmünk sem lehet arról, hogyan fog fejlődni, és milyen lesz, mire kialakítja a maga sajátos egyéni egyensúlyát. Tegyük fel például, hogy azonos időpontban, azonos elemekkel három medencét rendezünk be, amelyeket ugyanarra az ablakpárkányra állítunk, egymás mellé, és mindháromba átokhínárt (Elodea) meg süllőhínárt (Myriophillum) telepítünk – és csakhamar azt látjuk, hogy az elsőben esetleg az átokhínár burjánzik vad dzsungellé, s teljesen kiszorítja a törékeny süllőhínárt, a másikban meg éppen az Elodea jut hasonló sorsra, a harmadikban azonban nagyszerűen megfér egymással a két növény, s látszólag a semmiből tüneményes vegetáció keletkezik: a törékeny, csillárkaszerű elágazó zöldmoszat, a Nitella flexilis. Ilyen eltérően is viselkedhet a három medencénk: biológiai tulajdonságaik is alapvetően különbözhetnek egymástól, s mindegyikben más és más állatok találhatják meg életük feltételeit, röviden szólva: jóllehet azonos feltételek mellett rendeztük be mindhármat, mindegyik a maga sajátos világát fejleszti ki.

Okvetlenül kell bizonyos érzék, sőt önuralom is ahhoz, hogy meghagyjuk az „akvárium szabad akaratát”; sok mindent megsemmisíthetnek még a legjobb szándékú beavatkozások is. Természetesen „gyönyörű” medencét is be lehet rendezni mesterséges talajjal, kényünk-kedvünk szerint szétültetett növényekkel; olyat, ahol szűrő gátol meg minden iszapképződést, s a mesterséges levegőztetés révén jóval több halat is tarthatunk benne, mint ahányat az efféle segédeszközök nélkül lehetne. A növények csak díszéül szolgálnak az ilyen akváriumnak, az állatoknak semmi szükségük nincs rájuk, hiszen a mesterségesen bejuttatott oxigén önmagában is bőven elég ahhoz, hogy megéljenek.

Ízlésről lehet vitatkozni. Mindenesetre szerintem az akvárium olyan életközösség, amely önállóan tartja fenn a maga biológiai egyensúlyát. A másik afféle „istálló”, vagyis egy mesterségesen tisztított, higiéniai szempontból kifogástalan tartály, amely nem cél, hanem csak eszköz bizonyos állatok tartásához.

Akinek már elég sok tapasztalata és némi biológiai „hatodik érzéke” van, annak bizonyos fokig már módjában áll meghatároznia, hogy milyenné is fejlődjék egy-egy akvárium élővilágának általános jellege. Mindezt úgy érheti el, hogy megfelelő körültekintéssel választja meg a talaj minőségét, a medence állandó helyét, a hő- és fényviszonyokat, végezetül az akváriumot benépesítő állatokat. És ez az akvárium gondozásának szinte művészi tökéletessége. Ennek egyik legnagyobb mestere volt tragikus körülmények közt elhunyt barátom, Bernhard Hellmann. Egyik akváriumával például sikerült létrehoznia egy pontosan meghatározott természetes élettér, az altausseei tó egészen különösen találó másolatát: a medence elég nagy és igen magas volt, hűvösben állt, és nem túlságosan közel a fényhez, a kristálytiszta vízben tenyésző vegetáció üvegszerűen halványzöld békaszőlőfélékből állt, a köves talajt sötét forrásmoha (Fontanalis) meg a kecses csillárka (Chara) borította be. A nagyobb állatokat mindössze néhány picinyke pisztráng, fürge cselle és egy parányi folyami rák képviselte, vagyis az állomány sűrűsége alig volt nagyobb, mint a szabad vizekben. S éppen erre kell különös gonddal ügyelnünk, ha hosszú ideig akarunk érzékenyebb víziállatokat életben tartani, sőt esetleg tenyészteni is. A legtöbb külföldi díszhal, amelyet akvaristáink medencéiben láthatunk, megkönnyíti számunkra ezt a feladatot, mivel természetes körülmények között sem él valami túlzottan tiszta vizű tavacskákban. És ez a kis trópusi tocsogó a maga évszámra egyformán meleg, napsütötte vizével, egy olcsó kis fűtőberendezés segítségével bármely délre néző ablakban könnyűszerrel „lemásolható”, legalábbis sokkal könnyebben, mint hazai vizeink akármelyik típusa. Ezért – és csakis ezért – összehasonlíthatatlanul nehezebb dolog a hazai tavainkban, patakjainkban élő halak tartása és tenyésztése, mint akárhány trópusi halfajé. Most már talán érthető, miért ajánlottam, hogy először inkább a legközelebbi tocsogóból szerezzük be állatainkat, a már ábrázolt rituális merítőszák segítségével. Jómagam száz meg száz akváriumot gondoztam már, de a legjobban bizony mindig csak ezeket a hétköznapi, filléres, hogy úgy mondjam, banális tócsa-akváriumokat kedveltem, mégpedig azért, mert falain belül a legtermészetesebb, legtökéletesebb életközösség tenyészik. Az ember hosszú-hosszú órákon át üldögélhet mellette, bölcs avagy bolondos gondolatokba merülve, eltűnődhet, éppúgy, mint a kandallóban lobogó lángokon, a patak tovarohanó vizén. Sőt, még okulhat is közben. Mert bizony, ha mindazt, amit az ilyen akvárium melletti elmélkedések során láttam be és ismertem fel, bevetném a mérleg egyik serpenyőjébe, a másikba pedig azt dobnám, amit a könyvekből nyertem – milyen magasra szökkennék fel ez utóbbi serpenyő!