Tan Twan Eng

AZ ESTI KÖDÖK KERTJE

A mű eredeti címe

The Garden of Evening Mists

THE GARDEN OF EVENING MISTS © Tan Twan Eng, 2012

Hungarian translation © Hegedűs Péter

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

HEGEDŰS PÉTER

ISBN 978 615 104 211 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Nővéremnek

és

opgedra aan A J Buys – sonder jou sou hierdie

boek dubbel so lank en halfpad so goed wees.

Mag jou eie mooi taal altyd gedy.

„Az Emlékezetnek megvan a maga istennője, Mnémoszüné; a Feledésnek azonban nincsen. Pedig kellene lennie, hiszen ikernővérek ők ketten, testvéri hatalmak, akik két oldalról fognak közre minket, és a halálig vezető utunkon mindvégig azon civódnak, melyikük vonja uralma alá lényünket.”

Richard Holmes:

A Meander Through Memory and Forgetting

(Barangolás az emlékezés és a feledés tájain)

ELSŐ FEJEZET

A felhők felett, egy hegyen élt egyszer egy férfi, aki hajdan a japán császár kertésze volt. A háború előtt nem sokan hallottak róla, én azonban igen. A férfi elhagyta hazáját odaát a felkelő nap karimáján, hogy Malájföld központi hegyvidékére költözzön. Tizenhét éves voltam, amikor a nővérem először mesélt róla, de még egy évtizednek kellett eltelnie, mire felutaztam a hegyekbe, hogy találkozzam vele.

A férfi nem kért bocsánatot tőlem mindazért, amit a honfitársai műveltek a nővéremmel és velem. Sem azon az esőverte reggelen, amikor megismerkedtünk, sem később. Ugyan milyen szavak orvosolhatták volna a fájdalmamat, és adhatták volna vissza a nővéremet? Ilyen szavak nem léteztek. És ő tisztában volt ezzel, pedig nem sokan tudták.

Harminchat esztendővel az után a reggel után ismét hallom a hangját, kongón visszhangzik bennem. Rég elzárt emlékeim lassan elősodródnak, mint a sarki jégsapkáról lerepedező szilánkok. Álmomban e letört jégtáblák az emlékezet hajnalfénye felé úsznak.

A hegyek csendjére ébredek. Mélységes a csend: már el is feledtem a jugiribeli életnek ezt a sajátságát. Csak a ház suttogása lebeg a levegőben, amikor kinyitom a szemem. „Egy régi házban temérdek emlék zsúfolódik össze”, idézem fel a szavakat, amelyeket Aritomo mondott nekem egykor.

Ah Csöong kopogtat az ajtón, és halkan szólít. Felkelek az ágyból, és magamra veszem a pongyolám. A kesztyűmet keresve körülnézek, és meg is találom az éjjeliszekrényen. Felhúzom, és kiszólok a házvezetőnek, hogy bejöhet. Az öregember belép, és leteszi az óntálcát a teáskannával meg egy tányér szeletekre vágott papajával egy asztalkára; ugyanígy szolgálta ki Aritomót is minden áldott reggel. Felém fordul, és így szól:

– Hosszú és békés nyugdíjas éveket kívánok önnek, Töoh bírónő.

– Igen, úgy tűnik, ebben már előtted járok. – Öt-hat évvel lehet öregebb nálam, számolgatok magamban. Tegnap este, amikor megérkeztem, Ah Csöong nem volt itt. Szemügyre veszem, friss benyomásaimat egybevetem az emlékeimben élő képpel. Ah Csöong alacsony, takaros emberke, kisebb, mint ahogyan emlékeztem rá, és immár teljesen megkopaszodott. Tekintetünk összeakad. – Arra gondolsz, amikor először találkoztál velem, igaz?

– Nem is az első alkalomra, hanem az utolsó napra. Arra, amikor elment – biccent az öreg. – Ah Fúnnal mindig reménykedtünk benne, hogy egy nap visszatér.

– Ő jól van? – Oldalra hajolok, hogy az öregember mögé lássak, pillantásom a felesége alakját keresi, amint az ajtóban áll bebocsátásra várva. Ők ketten Tanah Ratában élnek, onnan bicikliznek fel minden reggel Jugiriba.

– Ah Fún elhunyt, Töoh bírónő. Négy évvel ezelőtt.

– Igen. Igen, persze.

– Meg akarta mondani önnek, mennyire hálás, amiért kifizette a kórházi költségeit. Magam is az vagyok.

Felnyitom a teáskanna fedelét, azután visszazárom, miközben igyekszem felidézni, melyik kórházba is szállították. Végre eszembe jut a neve: Lady Templer Kórház.

– Öt hét múlva – mondja Ah Csöong.

– Mi lesz öt hét múlva?

– A harmincnegyedik évfordulója annak, hogy Aritomo úr itt hagyott bennünket.

– Az ég szerelmére, Ah Csöong!

Magam is majdnem ugyanilyen régen jártam utoljára Jugiriban. A házvezető vajon az évek gyarapodó száma alapján ítél felőlem, amelyek utolsó ittlétem óta elteltek, ahogyan az apa a konyhafalra húzott egyre újabb rovátkákkal jelöli, hogy mennyit nőtt a gyermeke?

Ah Csöong pillantása egy pontra szegeződik valahol a vállam felett.

– Ha más nincsen… – Már el is fordul.

Szelíd tónusban hozzáteszem:

– Látogatót várok ma délelőtt tíz órára. Josikava professzort. Vezesd fel a nappali verandájára!

A házvezető biccent és távozik, bezárva maga mögött az ajtót. Nem először tűnődöm el azon, vajon mennyit tudhat, mi mindent látott és hallott az Aritomo szolgálatában töltött évek során.

A papaját behűtötték, épp, ahogy szeretem. Ráfacsarom a citromgerezd levét, és megeszek két szeletet, majd lerakom a tányért. Kinyitom a tolóajtót, és kilépek a verandára. A ház alacsony cölöpökre épült, így a veranda bő fél méterrel emelkedik a talaj fölé. A bambuszrolók nyikorognak, amikor feltekerem őket. A hegyek olyanok, amilyennek régről emlékszem rájuk, a hajnal első fénye olvadt aranyként csorog le az oldalukon. A pázsitot hervadt, nyirkos levelek és letört gallyak borítják. A háznak ezt a részét fakerítés választja el a tágas előkerttől. A kerítés egy része leomlott, a kitört lécek réseiben magas fű ütötte fel a fejét. Bár felkészítettem rá magam, a hely elhanyagoltsága mélyen megráz.

A kerítés felett, keletre a Madzsuba teaültetvény egy darabja látható. A völgyteknő egy szerzetes csészévé formált két markára emlékeztet, amelybe az aznapi áldást várja. Szombat van, de a teaszedők szorgosan munkálkodva kaptatnak felfelé a lejtőn. Éjjel vihar tombolt, és a csúcsokon még megrekedtek a felhők. Lemegyek a verandáról a kerámialapokból kirakott keskeny ösvényre, amely hűvös és nedves a meztelen talpam alatt. Aritomo egy romba dőlt palotából szerezte a lapokat Ajutthajából, ahol valaha egy ősi és névtelen király udvarát borították. A csempék egy letűnt királyság utolsó maradványai, amelynek történelme rég feledésbe merült.

Színültig töltöm a tüdőmet, majd mélyen kilélegzek. Elnézem a gomolyogva alakot öltő leheletem, pókhálószövedékét a levegőnek, amely alig egy másodperccel ezelőtt még bennem volt, és eszembe jut, milyen csodálattal töltött el hajdan a látvány. Az elmúlt hónapok kimerültsége kiürül a testemből, csak hogy egy pillanat múltán visszaáradjon belé. Különös érzés, hogy a hétvégéimet többé nem kell fellebbezési kérelmek halmainak átolvasásával töltenem, vagy azzal, hogy behozzam a lemaradásomat a heti papírmunkában.

Még néhányszor kifújom a levegőt a számon keresztül, és figyelem, ahogyan a leheletem szertefoszlik a kertben.

A titkárnőm, Azíza hozta be a borítékot röviddel azelőtt, hogy a dolgozószobámból átmentünk volna a tárgyalóterembe.

– Ez az imént jött önnek, puan – mondta.

A borítékban egy levélke volt Josikava Tacudzsi professzortól, aki megerősítette jugiribeli találkozásunk napját és idejét. A levelet egy héttel azelőtt adták fel. A professzor takaros kézírását nézve eltöprengtem, hiba volt-e beleegyeznem a találkozóba. Már épp telefonálni akartam neki Tokióba, hogy lemondom a megbeszélt időpontot, amikor ráébredtem, hogy a professzor alkalmasint már úton van Malajzia felé. És valami más is volt még a borítékban. Amikor lefelé fordítottam, egy majdnem tizenöt centis, vékony fapálcika hullott ki belőle az íróasztalomra. Felemeltem, és az asztali lámpám fényébe tartottam. Fája sötét színű és sima volt, hegyét finom rovátkák fonták körbe.

– Milyen rövid is ez az evőpálcika. Gyerekeknek való? – kérdezte Azíza, ahogy belépett a szobába egy köteg aláírásra váró okirattal. – És hol van a másik?

– Ez nem evőpálcika.

Csak ültem ott az asztalon heverő pálcikára meredve, mígnem Azíza emlékeztetett rá, hogy mindjárt kezdődik a nyugdíjazási ünnepségem. Felsegítette a taláromat, és együtt kivonultunk a folyosóra. Azíza szokás szerint előttem ment, hogy jelezze az ügyvédeknek, puan hakim{1} közeleg – az ügyvédek mindig a titkárnőm arcát vizslatták, hogy leolvassák róla, milyen hangulatban vagyok. A nyomában lépkedve ráeszméltem, hogy ez az utolsó alkalom, amikor végigjárom a dolgozószobámtól a tárgyalóteremig vezető utat.

A Kuala Lumpur-i Legfelsőbb Bíróság közel egy évszázados tömbje masszív, jellegzetes gyarmati épület volt; úgy húzták fel, hogy birodalmakat éljen túl. A magas mennyezet és a vastag falak még a legrekkenőbb napokon is megőrizték a levegő hűvösségét. A tárgyalótermem elég tágas volt ahhoz, hogy negyven vagy akár ötven embernek is jusson benne ülőhely, ám ezen a kedd délutánon a későn érkező ügyvédek kénytelenek voltak hátul, az ajtóknál összezsúfolódni. Azíza tájékoztatott ugyan az ünnepségen megjelenők számáról, mégis egészen elképedtem, amikor elfoglaltam a helyemet az emelvényen az Agong{2} és királynője portréi alatt. A terem egyszeriben elcsendesedett, amint Abdalláh Manszúr, a Legfelsőbb Bíróság elnöke belépett, és leült mellém. Abdalláh odahajolt hozzám, és a fülembe súgta:

– Még nem késő meggondolnia magát.

– Maga soha nem adja fel, ugye? – kérdeztem rövid mosolyt villantva rá.

– Maga pedig sosem változtat az elhatározásán. – Abdalláh sóhajtott. – Tudom én azt jól. De nem maradhatna mégis? Már csak két évet kellene lehúznia.

Ránéztem, és felidéztem magamban azt a délutánt a dolgozószobájában, amikor közöltem vele a döntésemet az idő előtti nyugdíjba vonulásomról. Az évek során sok mindenen civakodtunk – jogi kérdéseken és azon a módon, ahogyan Abdalláh a bíróságok ügyeit intézte –, de mindig tiszteltem az intellektusát, a méltányosságát és a lojalitást, amellyel hozzánk, bírákhoz viszonyult. Azon a délutánon esett meg először és utoljára, hogy elveszítette velem szemben a hidegvérét. Most csak szomorúság ült az arcán. Hiányozni fog.

Abdalláh szemüvege felett elrévedve számba vette életem eseményeit a hallgatóságnak. Beszédébe angol mondatokat szőtt, figyelmen kívül hagyva a tárgyalóteremben kirakott táblát, amely a maláj nyelv használatát írta elő a bíróságon.

– Töoh bírónő a második asszony volt, akit valaha a Legfelsőbb Bíróság tagjává neveztek ki – mondta. – Az elmúlt tizennégy esztendőben ezen a pulpituson teljesített szolgálatot…

A magas, poros ablakokon át ráláttam a krikettpálya sarkára az utca túloldalán, távolabb pedig a Szelangur Klubra, amelynek ál-Tudor-homlokzata a Cameron-felföld bungalóira emlékeztetett. A bíróság központi oszlopcsarnoka feletti toronyóra kongatni kezdett, bágyadt ütései lüktettek a tárgyalóterem falai között. Kissé elfordítottam a csuklóm, és ellenőriztem az időt: három múlt tizenegy perccel. Az óra megbízhatóan késett, mint mindig; pontosságától évekkel ezelőtt fosztotta meg egy villámcsapás.

– …a mai napon itt jelenlévők közül kevesen tudják, hogy Töoh bírónőt tizenkilenc éves korában elhurcolták egy japán internálótáborba – mondta Abdalláh.

Az ügyvédek sutyorogni kezdtek maguk között, és kigyúlt érdeklődéssel méregettek. Soha senkinek nem beszéltem a táborban töltött három évről. Mindennapi teendőim közepette megpróbáltam egészen kiverni a fejemből azt az időt, és túlnyomórészt sikerrel is jártam. Ám az emlékek hébe-hóba mégis rám törtek; elég volt hozzá egy hang, egy szó valakinek a szájából, vagy egy szag, amely az utcán megcsapta az orrom.

– A háború után – folytatta a legfőbb bíró – Töoh bírónő kutató munkatársként dolgozott a Háborús Bűnök Törvényszékén, miközben arra várt, hogy megkezdhesse jogi tanulmányait a Cambridge-i Girton College-ban. Miután megszerezte jogászi képesítését, 1949-ben visszatért Malájföldre, és közel két éven át helyettes államügyészként tevékenykedett…

Az első sorban négy idősebb brit ügyvéd ült, öltönyük és nyakkendőjük majdnem olyan avítt volt, mint ők maguk. Ezek az emberek harminc éve, a függetlenség kikiáltásakor számos gumiültetvényessel és köztisztviselővel egyetemben úgy döntöttek, hogy továbbra is Malájföldön maradnak. A koros angolok az enyészet hangulatát árasztották, mint egy régi és elfeledett könyv kitépett lapjai.

A legfőbb bíró megköszörülte a torkát, mire rápillantottam.

– …Töoh bírónőnek még két éve volt hátra a nyugdíjazásáig, bizonyára el tudják hát képzelni megdöbbenésünket, amikor alig két hónapja közölte, hogy itt szándékszik hagyni a bíróságot. A bírónő írásbeli ítéletei világosságukról és elegáns nyelvi fordulataikról váltak közismertté…

Abdalláh ékes szóvirágokkal kezdett magasztalni, én pedig messzire kalandoztam az időben, a fejemben Aritomo és a hegyvidéki kertje járt.

A beszéd véget ért. Visszatereltem gondolataimat a tárgyalóterembe, és csak reméltem, hogy senki sem vette észre a figyelmem csapongását; mégsem járta volna, ha szórakozottnak tűnök a saját nyugdíjazási ünnepségemen.

Tömören és egyszerűen szóltam néhány szót a hallgatósághoz, azután Abdalláh berekesztette az ünnepséget. Még korábban meghívtam néhány jóakarómat a kamarai bizottságból, kollégáimat, valamint a város nagyobb ügyvédi irodáinak vezető cégtársait egy kis fogadásra a dolgozószobámba. Egy riporter feltett néhány kérdést, és fényképeket készített. Miután a vendégek elmentek, Azíza körbejárt a helyiségben, és összegyűjtötte a csészéket meg az ételmaradékokkal teli papírtányérokat.

– Vidd magaddal ezeket a currys táskákat – mondtam neki –, meg azt a doboz sütit! Ne pazaroljuk az ételt!

– Persze, tudom. Mindig ezt mondja. – Azíza elpakolta az ennivalót, és megkérdezte: – Szüksége van még valamire?

– Hazamehetsz, én majd bezárok. – Általában ezzel búcsúztam tőle minden bírósági ülésszak végén. – És köszönetem, Azíza. Mindenért.

A titkárnőm kirázta a fekete taláromat, hogy kisimuljanak a ráncai, felakasztotta az állófogasra, majd megfordult, és rám nézett.

– Nem volt könnyű maga mellett dolgozni sok hosszú éven át, puan, de örömmel tölt el, hogy megtettem. – Könnyek csillogtak a szemében. – A jogászok… Nem könnyítette meg a dolgukat, mégis mindig tisztelték magát. Mert odafigyelt rájuk.

– Ez a bíró kötelessége, Azíza. Odafigyelni. Sok bíró ezt mintha elfelejtené.

– Na igen, de az előbb mégsem figyelt, amikor Manszúr tuan mondta a mondókáját. Végig magát néztem.

– Ő az életemről beszélt, Azíza. – Rámosolyogtam. – Márpedig arról aligha mondhatott nekem újdonságot, nem gondolod?

– Az orang Jepun{3} tették ezt magával? – Rámutatott a kezemre. – Maaf,{4} de… mindig féltem megkérdezni magától. Tudja, még sosem láttam a kesztyűje nélkül.

Lassan kört írtam le a bal csuklómmal, mintegy elforgatva egy láthatatlan ajtógombot.

– Ez az egy jó van abban, hogy az ember megöregszik – feleltem a kesztyűnek arra a részére pillantva, ahonnan két ujjat levágtak, és bevarrták a helyüket. – Ha nem vesznek tüzetesebben szemügyre, az emberek alkalmasint azt hiszik, csak egy hiú öregasszony vagyok, aki az ízületi gyulladását rejtegeti.

Csak álltunk ott, mindketten bizonytalanul, hogyan ejtsük meg a búcsúzkodást. Azután Azíza felém nyúlt, megragadta a másik kezem, és mielőtt még észbe kaphattam volna, ölelő karjaiba vont, és úgy font körbe, mint cserkészkenyér a nyársat. Azután elengedett, felvette a retiküljét, és távozott.

Körülnéztem. A könyvespolcok csupaszon tátongtak. A holmimat már becsomagolták, és elküldték a Bukit Tunku-i házamba – ahogyan a visszahúzódó dagály szippantja a tengerbe egy hajótörés törmelékét. A Malajziai Jogi Közlöny és az Összangol Jogi Szemle példányai az egyik sarokban ládákba halmozva várták, hogy odaajándékozzák őket az ügyvédi kamara könyvtárának. Csupán egyetlen polcnyi közlöny maradt, a kötetek gerincén aranybetűs nyomat tüntette fel, hogy melyik esztendőből származnak a bennük taglalt ügyek. Azíza megígérte, hogy holnap bejön, és elpakolja.

Odamentem az egyik falon függő festményhez, egy akvarellhez arról a házról, amelyben felnőttem. A nővérem festette. Ez volt az egyetlen műve, amelyet birtokoltam, az egyedüli, amelyre a háború után sikerült ráakadnom. Leemeltem a kampóról, és az ajtó mellé támasztottam.

A rózsaszín szalaggal átkötött nátronpapír iratgyűjtők halmait, amelyek rendesen elborították az íróasztalomat, már kiadták más bíráknak; amikor letelepedtem a székembe, az asztal a szokottnál nagyobbnak tűnt. A fapálcika továbbra is ott hevert, ahol hagytam. A félig nyitott ablakokon túli alkonyatban a varjak már éjszakai nyughelyükre gyülekeztek. Az utat szegélyező indiai rózsafák lombja tömörebbnek látszott a madarak tömegétől, károgásuk betöltötte a környéket. Felemeltem a telefonkagylót, tárcsázni kezdtem, majd megálltam. Képtelen voltam felidézni az utolsó számjegyeket. Fellapoztam a noteszomat, felhívtam a Madzsuba teaültetvény főépületét, és amikor a szobalány beleszólt, közöltem, hogy Frederik Pretoriusszal szeretnék beszélni. Nem kellett sokáig várakoznom.

– Jün-ling? – kérdezte a férfi, amint kissé lihegve beleszólt a telefonba.

– Utazom Jugiriba.

A csend megsűrűsödött a vonalban.

– Mikor?

– Pénteken. – Elhallgattam. Hét hónap telt el, amióta utoljára beszéltünk. – Megmondanád Ah Csöongnak, hogy készítse elő nekem a házat?

– Mindig készen tartja a fogadásodra – felelte Frederik. – De azért szólok neki. Útközben nézz be az ültetvényre! Teázhatnánk együtt, azután kocsival átviszlek Jugiriba.

– Még nem felejtettem el az odavezető utat, Frederik.

Újra a hallgatás szálai fűztek össze minket.

– A monszun már elvonult, de néha azért még esik. Vezess óvatosan! – Letette a kagylót.

A Dzsamek-mecset minaretjeiből imára szólító hangok szálltak át a folyón, hogy visszhangot verjenek szerte a városban. Hallgattam, ahogyan a bíróság épülete lassan kiürül. A hangok olyan meghitten ismerősek voltak a fülemnek, hogy már évek óta oda sem figyeltem rájuk. Egy kézikocsi kerekei csikorogtak, amint valaki – valószínűleg Rasíd, az irattárvezető segédje – betolta a napi kérvényeket az iktatóhelyiségbe. Egy percig csöngött a telefon egy másik bíró dolgozószobájában, azután feladta. Az ajtócsapkodás végigvisszhangzott a folyosókon; eddig sosem tudatosult bennem, milyen nagy zajjal jár.

Felvettem az aktatáskámat, és ráztam rajta egyet. Könnyebb volt a szokottnál. Belepakoltam a taláromat. Az ajtóból visszafordultam, és végignéztem a dolgozószobámon. Amint ráébredtem, hogy soha többé nem teszem be a lábam ebbe a helyiségbe, meg kellett ragadnom az ajtókeret szélét. A gyöngeség tovatűnt. Leoltottam a lámpát, de továbbra is csak álltam ott az árnyak közé meredve. Felemeltem a nővérem akvarelljét, és becsuktam az ajtót, majd párszor megrángattam a kilincset, hogy megbizonyosodjam róla, rendesen be van-e zárva. Azután végigballagtam a gyéren megvilágított folyosón. Az egyik falon a hajdani bírák képei függtek sorban, az arcok fokozatosan átváltoztak európaiból malájjá, kínaivá és indiaivá, egyszínűből színessé. Elhaladtam az üres falrész mellett, ahol hamarosan az én arcképem függ majd. Az átjáró végére érve lementem a lépcsőn, ám ahelyett, hogy balra fordultam volna, a bírák számára fenntartott kijárat felé, amely az autóparkolóba vezetett, inkább kiballagtam az udvaron lévő kertbe.

A bíróság épületegyüttesének ez a része nőtt a leginkább a szívemhez. Gyakran kijöttem ide, hogy elüldögéljek, és végiggondoljam a megfogalmazandó ítélet jogi buktatóit. A bírák közül kevesen fordultak meg itt, így rendszerint egyedül az enyém volt a kert. Olykor, ha Karim, a kertész történetesen épp dolgozott, elbeszélgettem vele egy darabig, tanácsokat adtam neki, hogy mit érdemes ültetnie, és mit kellene kihúzgálnia. Ezen az estén magam voltam a kertben.

Beindult az öntözőrendszer, napégette fű illatát árasztva a levegőbe. A kert közepén magasodó guávafa lehullott levelei halomba gereblyézve álltak. A bíróság épületei mögött a Gombak és a Klang folyó fonódott egymásba, áthatva az estét a messze északon húzódó Titivangsza-vonulat hegyeiből kimosott föld iszaposan nehéz szagával. Kuala Lumpur lakóinak többsége nem bírta ezt a bűzt, kivált, amikor a folyó vízszintje az esős évszakok között leapadt, én azonban cseppet sem bántam, hogy a város szívében is az orromban érezhetem a több száz kilométerre fekvő hegyek szagát.

Leültem a megszokott padomra, és megnyitottam érzékeimet az épületre lassan leereszkedő csend előtt, mígnem magam is a részévé váltam.

Kisvártatva felálltam. Valami hiányzott a kertből. Odamentem a levélkupachoz, kiemeltem belőle néhány maroknyit, és véletlenszerűen szétszórtam a pázsiton. Majd a kezemre ragadt levéltörmeléket lesöprögetve odébb lépdeltem a gyepszőnyegtől. Igen, határozottan jobban festett így. Sokkal jobban.

Fecskék csaptak le az eresz alá rakott fészkeikből, szárnyuk hegye súrolta a fejemet. Egy mészkőbarlang jutott eszembe magasan a hegyekben, amelyben egyszer jártam. Fogtam az aktatáskámat és az akvarellt, majd kisétáltam az udvarról. A mecsetből áradó imádság utolsó sora is tovasodródott felettem az égbolton, visszhangja lassan némaságba olvadt.

Jugiri tizenegy kilométernyire fekszik nyugati irányban Tanah Ratától, amely a második a Cameron-felföldre vezető út mentén található három nagyobb település közül. Négyórás vezetés után érkeztem a városba Kuala Lumpurból. Nem siettem, útközben többször megálltam különböző helyeken. Pár kilométerenként út menti árusbódéknál üvegekbe töltött zavaros vadmézet, fúvócsöveket és pocsékul szagló hüvelyes petájbabot árultak kötegekben. Az utat jócskán kiszélesítették, amióta utoljára jártam rajta, az élesebb kanyarokat legyalulták, ám túl sok volt a gépkocsi és a kirándulóbusz, túl sok rozoga teherautó eresztett maga alá vastag sugárban sódert és cementet útban a felföld egy újabb építési területéhez.

Szeptember utolsó hetében jártunk, az esős évszak lehelete a hegyek közt gomolygott. Tanah Ratába érve a meredek emelkedőn álló egykori Királyi Hadikórház látványa a zaklatottság ismerős érzetével töltött el; Frederik korábban említette, hogy az épület jelenleg iskolaként működik. Mögötte egy új szálloda tornyosult az elmaradhatatlan ál-Tudor-homlokzattal. Tanah Rata immár nem falu volt, hanem kisváros, főutcáját ellepték a kínaifondü-éttermek, utazási irodák és szuvenírboltok. Örültem, amikor végre mindet magam mögött hagytam.

Az őr már éppen zárta a Madzsuba teaültetvény kovácsoltvas kapuját, amikor elhajtottam mellette. Fél kilométerrel továbbhaladtam a főúton, mire felismertem, hogy elvétettem a Jugiriba vezető leágazást. Figyelmetlenségemen dühöngve lendületből megfordultam a kocsival, azután lassabban vezettem tovább, amíg rá nem bukkantam a hirdetőtáblák takarta lehajtóra. A vörös agyaggal borított út néhány perc múltán Jugiri bejáratánál ért véget. Az út szélén egy Land Rover állt. Leparkoltam mellette, és kiszálltam, kinyújtóztatva elnehezült lábamat.

A kertet védelmező magas falat moha lepte, és lecsorgott víz foltjai éktelenkedtek rajta. Repedéseiből páfrányok dugták ki fejüket. A falból kapu nyílt. Egyik félfájára fatáblát szögeztek két beleégetett japán írásjellel. Alattuk ott állt a kert neve angolul: Esti ködök. Úgy éreztem, olyan helyre készülök belépni, amely csak levegő és víz, fény és idő egymást átfedő rétegeiben létezik.

A fal teteje felett elnézve tekintetemmel végigkövettem a kert mögött húzódó hegygerinc fáinak egyenetlen vonalát. Pillantásom megpihent a fából épült kilátón, amely félig a lombok között rejtőzött, mint egy gálya árbockosara, amely megfeneklett a levéltenger apályában, és az ágak csapdájába esett. Egy ösvény kígyózott fel a hegyekbe, és én pár pillanatig úgy meredtem rá, mintha megpillanthatnám rajta a hazafelé igyekvő Aritomo alakját. Megcsóváltam a fejem, egy mozdulattal betaszítottam a kaput, majd amint beléptem a kertbe, becsuktam magam mögött.

A külvilág hangjai egyszerre elhaltak, elnyelték a levelek. Csak álltam ott mozdulatlanul. Egy pillanatig úgy éreztem, semmi sem változott a legutóbbi ittlétem óta, vagyis majdnem harmincöt esztendeje: a levegőben fenyőgyanta ragacsos illata terjengett, a bambusznád nyikorgott és zörgött a szellőben, a napfény tört mozaikdarabkái szétszóródtak a földön.

Emlékezetem iránytűjére hagyatkozva megindultam a kert mélye felé. Egyszer-kétszer rossz irányba fordultam ugyan, de végül eljutottam a tavacskához. Ahogy megpillantottam a nyílt eget, megtorpantam: a kanyargós séta a fák alagútján át különösen felfokozta a látvány hatását.

A tavacska közepén hat magas és keskeny, egymásra halmozott kődarab alkotott miniatűr mészkő hegyvonulatot. A túlsó parton álló pavilon képe megkettőződött a víztükörben, úgyhogy a levegőben függő papírlámpásnak látszott. A pavilon oldalától egy-két méterre fűzfa magasodott, lehajló ágai a tó vizét szürcsölték.

A sekélyesben szürke gém kapta fel a fejét jöttömre, egyik lába a magasba emelve lebegett, mint a zongorista keze, amely elfeledte az éppen játszott darabot. Egy pillanattal később a láb leereszkedett, majd a madár csőre belevágott a vízbe. Vajon ez a gém annak a leszármazottja lehetett, amelyik akkor telepedett meg itt, amikor először jártam Jugiriban? Frederik korábban elmesélte nekem, hogy mindig lakott egy szürke gém a kertben – magányos madarak megszakítatlan láncolata. Jól tudtam, hogy ez nem lehet a majd negyven évvel ezelőtti madár, ám ahogy elnéztem, mégis reménykedtem benne, hogy ugyanaz; szerettem volna hinni, hogy a gémnek e szentélybe lépve valamiképp sikerült kicsúsznia az idő szorításából.

Tőlem jobbra, egy emelkedő tetején állt Aritomo háza. Az ablakokból fény áradt, a konyha kéménye füstkacskaringókat rótt az égre a fák csúcsa felett. A bejárati ajtóban egy férfi jelent meg, majd elindult felém a lejtőn. Pár lépésnyire megállt, talán, hogy elegendő teret hagyjon számunkra egymás szemrevételezéséhez. Olyanok vagyunk mi is, mint a kert összes növénye, kődarabja és látványossága, gondoltam magamban, gondosan kimérték a köztünk lévő távolságot.

– Már azt hittem, meggondoltad magad – szólalt meg a férfi, áthidalva a köztünk lévő űrt.

– Az út hosszabb volt, mint emlékeztem.

– Ahogy öregszünk, egyre távolibbnak tűnnek egymástól a helyek, nem igaz?

Hatvanéves korában Frederik Pretorius egy antik műtárgy méltóságteljes kisugárzását árasztotta, saját ritkaságának és becsességének biztos tudatát. Az évek során tartottuk a kapcsolatot, mindig összefutottunk egy italra vagy ebédre, valahányszor leutazott Kuala Lumpurba, én azonban következetesen visszautasítottam a meghívásait, hogy keressem fel a Cameron-felföldön. Az utolsó két-három évben megritkultak a Kuala Lumpurba tett látogatásai. Már rég rájöttem, hogy egész életemben ő volt az egyetlen közeli barátom.

– Ahogy az imént elnézted azt a madarat – mondta –, úgy tűnt, mintha a múltba tekintenél.

Megfordultam, és ismét szemügyre vettem a gémet. Mostanra mélyebben gázolt a tavacska vizében. A víz felszínéről ködpára szállt fel megannyi sóhajként, amelyeket csak a szél hallhat meg.

– A hajdani napok jártak az eszemben.

– Az előbb egy-két másodpercig azt hittem, hogy fogod magad, és elillansz. – Elhallgatott, majd hozzátette: – Már épp rád akartam kiáltani.

– Visszavonultam a bírói székből. – Először mondtam ki ezt fennhangon egy másik embernek. Úgy éreztem, lényem egy darabkája lehasad és elporlad, korábbi teljességem csorbát szenved.

– Olvastam a tegnapi lapokban – mondta Frederik.

– A fénykép, amit készítettek rólam, pocsék, egyszerűen rémes.

A kert lámpái kigyúltak, megszédítve a repdeső rovarokat. Béka brekegett. Néhány társa is bekapcsolódott a kórusba, azután még többen rákezdték, amíg föld és ég csak úgy remegett az ezernyi torokból származó kuruttyolástól.

– Ah Csöong már hazament – mondta Frederik. – Holnap reggel jön ismét. Hoztam neked némi ennivalót. Gondolom, még nem volt időd bevásárolni.

– Igazán figyelmes vagy.

– Van itt valami, amit meg kell beszélnem veled. Talán holnap reggel, ha megfelel.

– Korán kelő vagyok.

– Még emlékszem rá. – Frederik az arcomat vizslatta. – Elboldogulsz egyedül?

– Remekül megleszek. A holnapi viszontlátásig!

Frederik nem úgy festett, mint akit sikerült meggyőznöm, de biccentett. Azután hátat fordított, és elballagott ugyanazon az ösvényen, amelyen az imént végigjöttem, amíg elnyelték a fák alatt lappangó árnyak.

A tavacskában a gém megrázta a szárnyát, csapott néhányat próbaképpen, majd felreppent. Leírt egy kört a kert felett, elsuhanva a fejem felett. A hurok végeztével a madár szélesen kiterjesztette a szárnyát, és tovaszállt az égen épp kigyúló csillagok útján. Álltam ott a magasba meredve, tekintetemmel követtem a gémet, amíg csak bele nem olvadt az alkonyatba.

A hálószobámba visszatérve eszembe jut a tál papaja, amit Ah Csöong hozott. Ráveszem magam, hogy megegyem a megmaradt szeleteket, azután kipakolok a táskáimból, és beakasztom a ruháimat a szekrénybe. Az elmúlt pár évben többeket is hallottam panaszkodni, hogy a felföld éghajlata már nem olyan hűvös, mint régebben, mégis úgy döntök, hogy magamra veszek egy kardigánt.

Amikor előbújok a szobámból, a ház sötét, és úgy kell felidéznem magamban a kanyargós folyosókon vezető utat. A nappali padlógyékényei halkan ropognak, amint végigmegyek rajtuk, a mezítelen talpak minden szemernyi nedvességet kipréseltek belőlük. A verandára vezető ajtók nyitva állnak. Ah Csöong alacsony, négyszögletes asztalt tett ide, minden oldalán vékony, rattanból font matracokkal. A veranda előtt öt sötétszürke szikla hever levelekkel borított murvaágyon, egymástól térközökkel elválasztva. Az egyik szikladarabot a többitől távolabb helyezték el. Ezen túl a talaj egészen a tavacska széléig enyhén ereszkedik.

Megérkezik Frederik, aki nem tűnik épp boldognak, hogy a padlóra kell ülnie. Lecsap egy nátronpapír iratgyűjtőt az asztalra, és törökülésben letelepszik; az arca megrándul, ahogy elhelyezkedik a matracon.

– Nem furcsa érzés ismét itt lenned? – kérdi.

– Bármerre fordulok, réges-régi dolgok visszhangját hallom.

– Én is hallom őket.

Frederik kibogozza az iratgyűjtőt összefogó madzagot, és egy nyaláb papirost rendez el az asztalon.

– A legújabb termékcsaládunk tervei. Ez itt… – mutatóujjával odacsúsztat elém egy lapot az asztal lakkozott felületén. – Ez állna a csomagoláson.

A képen látható embléma ismerős; az első pillantásra egy tealevél erezetének látszó ábrából az ember szeme előtt a környező völgyek részletes rajza bontakozik ki, a Madzsuba-kúriával a vonalak útvesztőjében.

– Ezt arról a fametszetről készítették, amit Aritomo adott Magnusnak? – kérdem.

– Szeretném felhasználni – feleli Frederik. – Természetesen megfizetem… úgy értem, kapsz tőlem jogdíjat.

Aritomo rám hagyományozta Jugirit, valamint az összes irodalmi és művészi alkotásának szerzői jogát. Kevés kivétellel sosem engedtem meg senkinek e művek reprodukálását.

– Használd fel bátran! – mondom. – Nem kérek érte fizetséget.

Frederik nem is leplezi megdöbbenését.

– Hogy van Emily? – fojtom belé a szót, még mielőtt bármit mondhatna. – Hány éves is most, nyolcvannyolc?

Igyekszem felidézni, mennyi idős lehetett Frederik nagynénje, amikor sok-sok évvel ezelőtt találkoztam vele.

– Ha ezt meghallja, dührohamot kap. Idén lett nyolcvanöt. – Frederik habozik. – Nincs valami jól. Vannak napok, amikor a memóriája egy elefántot is megszégyenítene, de máskor… – A hangja egy sóhajban hal el.

– Mihelyt berendezkedtem, okvetlen felkeresem.

Tudtam, hogy Emily az idősebb kínaiak zöméhez hasonlóan nagy hangsúlyt fektet arra, hogy a fiatalabbak tegyék nála az első látogatást, mert ez presztízst jelent számára.

– Az remek lenne. Már említettem neki, hogy visszatértél.

Egyik kezemmel a kert felé intek.

– A munkásaid szépen gondját viselték Jugirinak.

– Egy bírónak nem szabadna füllentenie. – A Frederik arcán felvillanó mosoly egy pillanat múltán tovatűnik. – Mindketten tisztában vagyunk vele, hogy az embereim nem elég ügyesek a rendben tartásához. Ráadásul, ahogy folyton hajtogatom, valójában nekem sincs meg a kellő szaktudásom, időm és érdeklődésem, hogy a körmükre nézzek, rendesen végzik-e a dolgukat. A kertre csak te tudnál odafigyelni. – Frederik elnémul, azután hozzáteszi: – Egyébként úgy döntöttem, hogy végrehajtok pár változtatást a Madzsuba kertjében.

– Miféle változtatásokat?

– Felfogadtam egy tájkertészt segítségül – feleli Frederik. – Ez az asszony, Vimalja egy éve indította be Tanah Ratában a kertészeti cégét. Lelkes rajongója az őshonos kerteknek.

– Követve a trendet. – Nem törődöm azzal, hogy kiszűrjem a hangomból a lekicsinylést.

Frederik arca megvonaglik a bosszankodástól.

– Igyekszünk mindenben visszatérni a természet eredeti állapotához. A környék őshonos növény- és fafajtáit használjuk fel, és hagyjuk, hogy úgy nőjenek, mint a vadonban, a lehető legkevesebb emberi segítséggel vagy inkább közbeavatkozással.

– Kivágjátok a Madzsuba összes tűlevelű fáját? Az erdeifenyőket? És az eukaliptuszokat is? Kiirtjátok a rózsákat, az íriszeket… a papagájvirágokat?

– Ezek mind idegenek itt nálunk. Egytől egyig.

– Akárcsak az összes teacserje. Vagy én magam. És persze te is, Pretorius úr. Kiváltképpen te!

Tudom, hogy ez nem az én dolgom, de majd hatvan éve, amióta Frederik nagybátyja, Magnus megalapította a Madzsuba teaültetvényt, mindenki csodálja és szereti az ültetvény díszkertjeit. Az egész országból járnak ide látogatók, hogy elgyönyörködjenek ebben a trópusi angolkertben. Végigsétálnak az aprólékos gonddal formált sövények és buja virágágyak mentén, a fűfélékből kiképzett szegélyek és az Emily ültette rózsatövek között. Fájt a szívem annak hallatán, hogy a kertet a köröttünk mindenütt tenyésző – gondozatlan, vadul burjánzó és minden rendet nélkülöző – trópusi esőerdő mintájára alakítják át.

– Már réges-rég megmondtam neked, hogy a Madzsuba kertjei túl mesterkéltek. Minél öregebb vagyok, annál kevésbé hiszek abban, hogy a természetet kordában kell tartani. A fáknak meg kell engedni, hogy úgy nőjenek, ahogy kedvük tartja. – Frederik a kertre fordítja tekintetét. – Ha rajtam múlna, ezt az egészet felszámolnám.

– Mi a kertészkedés, ha nem a természet kordában tartása és tökéletesítése? – Tudatában vagyok, hogy egyre jobban felemelem a hangom. – Amikor az „őshonos kertészetről” vagy miről beszélsz, máris belefoglalod az embert. Virágágyakat ásatsz, fákat vágatsz ki, magokat és dugványokat hozatsz. Mindez nagyon is megtervezetten hangzik.

– A Jugirihoz hasonló kertek csalókák. Hamisak. Ami itt van, azt mind úgy eszelték ki, formálták meg és építették fel. Az egyik legmesterkéltebb helyen ülünk, amit csak ember találhat.

A fűből verebek röppennek fel a fákra, mintha lehullott levelek térnének vissza ágaikra. Eltűnődöm a kertészkedés azon elemein, amelyeket Frederik annyira ellenez, és amelyekért a japánok annyira lelkesednek: a természet kordában tartásának módszerein, amelyeket évezredek során tökéletesítettek. Talán azért igyekeztek a japánok annyira megszelídíteni a köröttük lévő világot, mert olyan vidékeken éltek, amelyeket rendszeresen földrengések és természeti csapások sújtottak? Tekintetem a szalonra vándorol, a fenyőfabonszaira, amelyet Ah Csöong olyan gondosan ápol. Az ágai köré tekert rézdrót segítségével a növényt a kívánt formára nevelték, és a hatalmas törzset, amelyet a fenyő növesztett volna, olyan méretűre zsugorították, ami egy tudós íróasztalán sem mutatna oda nem illőnek. Akadnak, akik Frederikhez hasonlóan úgy érzik, az efféle mesterkedések természetellenesek, mintha az ember a mennyek hatalmát próbálná bitorolni itt, a földön. Én mégis csak Jugiri gondosan megtervezett és felépített kertjében találtam rá a rend és a nyugalom, sőt, egy röpke pillanatig az önfeledtség érzésére.

– Valaki látogatóba jön hozzám ma reggel – jelentem ki. – Tokióból. Az illető azért utazik ide, hogy megvizsgálja Aritomo fametszeteit.

– El akarod adni őket? Pénzszűkében vagy?

Aggodalma meghat, lehűti a dühömet. Kerttervezői tevékenységén túlmenően Aritomo fametszeteket is készített. Miután egy interjú során egy óvatlan pillanatban kicsúszott a számon, hogy Aritomo rám hagyta a fametszetgyűjteményét, a japán műértők iparkodtak rábeszélni, hogy váljak meg a metszetektől, vagy rendezzek belőlük kiállítást. Eddig mindig nemet mondtam, amit erősen zokon vettek; sokan közülük nyíltan kijelentették, hogy nem tekintenek a gyűjtemény jogos tulajdonosának.

– Josikava Tacudzsi professzor egy éve lépett kapcsolatba velem – mondom. – Könyvet akart írni Aritomo metszeteiről, de nem voltam hajlandó szóba állni vele.

Frederik szemöldöke a magasba szalad.

– Ma mégis idejön?

– Nemrégiben tudakozódtam felőle. A professzor történész, mégpedig nagy tiszteletnek örvendő történész. Számos cikket és könyvet írt hazája háborúban játszott szerepéről.

– És ezekben persze tagadta, hogy bizonyos dolgok valaha is megtörténtek.

– A professzor híres a tárgyilagosságáról.

– Miért érdekelnének egy történészt Aritomo művei?

– Josikava szaktekintélynek számít a japán fametszetek terén is.

– Olvastad valamelyik könyvét? – kérdi Frederik.

– Mind japánul van.

– De hát beszéled a nyelvet, nem?

– Valaha tudtam annyit, hogy éppen elboldoguljak. Csakhogy japánul beszélni egy dolog, olvasni azonban… Az bizony egészen más.

– A hosszú évek alatt – szólal meg Frederik –, a sok-sok év alatt sosem mesélted el nekem, mit műveltek veled a japcsik. – A hangja szelíd, de én kiérzem belőle az eltemetett sérelem érdességét.

– Amit velem műveltek, ugyanazt ezernyi másikkal is megtették. – Ujjammal nyomon követem a teacsomagoláson díszelgő levél vonalait. – Aritomo egyszer elmondott nekem egy verset egy kiszáradt patakról. „Bár a víz immár elapadt, még halljuk nevének susogását.”

– Még mindig nehezen viseled, ugye? – kérdi Frederik. – Bármilyen hosszú idő telt is el a halála óta.

Ennyi év után is kivétel nélkül mindig zavarba ejt, amikor valaki Aritomo „halálát” emlegeti.

– Néhanapján azt gondolom, hogy még mindig odakint bolyong, kóborol a hegyekben, mint a taoista legenda nyolc halhatatlanjának egyike, egy hazafelé igyekvő bölcs – vallom be. – Ám leginkább az a tény képeszt el, hogy mindmáig jönnek ide emberek, csak mert hallották a történeteket.

– Tudod, ő itt élt… meddig is? Tizenhárom vagy tizennégy évig? Majd mindennap a dzsungel ösvényeit rótta. Jobban ismerte, mint sok erdei vezető. Ugyan hogy tévedhetett volna el?

– Néha még a majmok is leesnek a fáról. – Igyekszem felidézni, hol hallottam ezt a mondást, de a válasz elsiklik előlem. Majd eszembe jut, nyugtatgatom magam. – Talán Aritomo mégsem ismerte olyan jól a dzsungelt, mint hitte.

A ház belsejében felhangzik a csengő; valaki meghúzta a kötelet a kapunál.

– Ez biztosan Josikava lesz.

Frederik tenyerével az asztalra támaszkodik, és öregemberes dörmögéssel tápászkodik fel. Én ülve maradok, figyelem, ahogy elhalványulnak a nyomok, amelyeket a tenyere hagyott az asztal lapján.

– Szeretném, ha te is jelen lennél, Frederik, amikor beszélek vele.

– Rohannom kell. Zsúfolt nap vár rám.

Lassan magam is felegyenesedem, amíg a szemünk egy magasságba kerül.

– Kérlek, Frederik!

Rám néz. Egy pillanat múltán biccent.

MÁSODIK FEJEZET

A történész pontosan a megbeszélt időben érkezett, és eltűnődöm, vajon hallott-e arról, hogyan bántam az ügyvédekkel, akik késve jelentek meg a bíróságomon. Pár perccel később Ah Csöong a verandára kíséri.

– Josikava professzor! – üdvözlöm angolul.

– Kérem, szólítson Tacudzsinak! – feleli a férfi mély meghajlással, amelyet nem viszonzok. Biccentek Frederik felé. – Pretorius úr az egyik barátom.

– Á, a Madzsuba teaültetvényről! – mondja Tacudzsi rám pillantva, mielőtt meghajolna Frederik felé.

A becses vendégeknek kijáró helyre tessékelem Tacudzsit, ahonnan a legszebb kilátás nyílik a kertre. A professzor a hatvanas évei közepén jár, világosszürke vászonöltönyt visel fehér pamutinggel és halványkék nyakkendővel. A kora alapján harcolhatott a háborúban, gondolom magamban; ezt a szinte tudat alatti becslést minden japán férfinál elvégzem, akivel csak találkozom. Tacudzsi tekintete végigfut az alacsony mennyezeten, a falakon és a faoszlopokon, mielőtt a kertre szegeződne.

– Jugiri – mormolja.

Ah Csöong jelenik meg egy tálcán teáskészlettel és egy sárgaréz csengettyűvel. Kitöltöm a teát a csészéinkbe. Amikor rajtakapom, hogy a kezemet bámulja, Tacudzsi lesüti a pillantását.

– Ön híres arról, hogy senkivel sem hajlandó szóba állni a mi köreinkből, Töoh bírónő – mondja, amint leteszek elé egy teáscsészét. – Őszintén szólva cseppet sem lepődtem meg, amikor elutasította a látogatásomat, annál inkább meghökkentem viszont, hogy meggondolta magát.

– Azóta kiderítettem, milyen kitűnő hírnévnek örvend.

– Helyesebb volna úgy fogalmazni, hogy milyen hírhedt vagyok – feleli Tacudzsi, akinek azért láthatólag hízeleg a dicséret.

– Josikava professzornak szokása népszerűtlen témákat megszellőztetni a nyilvánosság előtt – magyarázom Frederiknek.

– Valahányszor mozgalom indul a történelemtankönyveink megváltoztatására, hogy kiollózhassák belőlük az összes utalást a csapataink által elkövetett bűntettekre, valahányszor a kormány egyik minisztere ellátogat a Jaszukuni-szentélybe – mondja Tacudzsi –, tiltakozó leveleket küldök a lapoknak.

– És a saját népe – kérdi Frederik – hogyan reagál erre?

Tacudzsi pár pillanatig néma marad.

– Az utóbbi tíz évben négyszer támadtak rám tettlegesen – feleli végül. – Sokszor kaptam halálos fenyegetéseket. De továbbra is fellépek rádió- és tévéműsorokban. Mindenkinek elmondom, hogy nem tagadhatjuk meg a múltunkat. Sok mindent kell jóvátennünk. Muszáj.

Visszaterelem a társalgást a találkozónk okára.

– Nakamura Aritomo régóta divatjamúlt. Már életében is az volt – jegyzem meg. – Miért pont most akar írni róla?

– Fiatalabb koromban egy barátom – kezdi Tacudzsi – birtokában volt Aritomo szenszei néhány ukijo-e{5} darabjának. Kedvtelve mondogatta az embereknek, hogy a császár kertésze készítette. – A történész a teáscsésze peremét illeti ajkával, és elismerően cuppant. – Kiváló tea.

– A Madzsuba-ültetvény termése – felelem.

– Nem szabad elfelejtenem, hogy vásároljak belőle – mondja Tacudzsi Frederiknek.

– „Úki” micsoda? A képek, amiket Aritomo készített? – firtatja Frederik.

– Fametszetek – feleli Tacudzsi.

– Magával hozta őket? – vágok közbe. – A metszeteket, amelyek a barátja birtokában voltak?

– Egy légitámadás során megsemmisültek az illető házával együtt. – A professzor kivár, majd amikor egy szót sem szólok, folytatja: – A barátom miatt kezdtem érdeklődni Nakamura Aritomo iránt. Eddig egyetlen szaktekintély sem írt a műveiről, sem az életéről, miután elhagyta Japánt. Úgy döntöttem, majd én megteszem.

– Tudja, Jün-ling nem szokta csak úgy megengedni akárkinek, hogy felhasználja Aritomo műveit – szólal meg Frederik.

– Tudatában vagyok, hogy Aritomo szenszei minden tulajdonát önre hagyta, Töoh bírónő – feleli Tacudzsi.

– Ezt maga küldte nekem. – Az asztalra teszem a fapálcikát.

– Tudja, mi ez? – kérdezi a professzor.

– Egy tetoválótű nyele – felelem –, azelőtt használták, hogy a tetoválómesterek áttértek az elektromos tűkre.

– Aritomo szenszei egy egészen más művészeti ággal is foglalkozott, amit sosem fedett fel a nagyközönség előtt. – Tacudzsi átnyúl az asztalon, és felemeli a nyelet. Ujjai vékonyak, körmei pedig, mint észreveszem, manikűrözöttek. – Aritomo a horimono{6} mestere volt.

– Hogy micsoda? – kérdi Frederik, miközben a csészéje megáll a szája felé félúton. A keze enyhén remeg. Mikor is kezdtem el felfigyelni a kornak ezekre az apró jeleire a körülöttem lévő embereken?

– Aritomo szenszei nem pusztán a császár kertésze volt. – Tacudzsi hüvelykujjával a nyakkendője csomóját igazgatja. – Egyben horisiként, tetoválómesterként is dolgozott.

Kihúzom magam.

– A fametszetkészítők és a horimono-mesterek között mindig is szoros volt a kapcsolat – folytatja Tacudzsi. – Ugyanabból a forrásból merítenek ihletet.

– És miféle forrás lenne ez? – kérdezem.

– Egy könyv – válaszolja a professzor. – Egy kínai regény, amelyet a tizennyolcadik században fordítottak le japánra. A Szuikoden. Amikor először megjelent, fergetegesen népszerűvé vált.

– Akárcsak azok a divathóbortok, amelyek rendszeresen hisztérikus rajongást váltanak ki maguknál az iskolás csitrikből – jegyzi meg Frederik.

– Ennél sokkal többről volt szó – vágja rá Tacudzsi, Frederikre emelve a mutatóujját, mielőtt felém fordulna: – Jobban szeretném, ha négyszemközt beszélhetnék önnel, Töoh bírónő. Ha meg tudunk állapodni egy másik találkozóban…

Frederik már mozdul, hogy felkeljen, de én megrázom felé a fejem.

– Miért olyan biztos benne, hogy Aritomo tetoválómester volt, Tacudzsi? – teszem fel a kérdést.

A történész tekintete Frederikre villan, azután megállapodik rajtam.

– Egy férfi, akit valaha ismertem, tetoválást viselt a testén. – Pár pillanatig hallgat, az ürességbe bámulva. – Ez a férfi azt mondta, a tetoválását Aritomo szenszei készítette.

– És maga hitt neki.

Tacudzsi tekintetét az enyémbe fúrja, és szíven üt a szemében ülő fájdalom.

– A barátom volt.

– Ugyanaz a barát, aki Aritomo fametszeteit gyűjtötte? – kérdezem. Tacudzsi bólint. – Akkor ma őt is magával kellett volna hoznia ide.

– Az illető elhunyt… néhány éve.

Egy szempillantásig látom Aritomo tükörképét az asztal felületén. Úgy kell visszatartanom magam, hogy hátra ne forduljak megbizonyosodni afelől, valóban ott áll-e mögöttem, átnézve a vállam felett. Pislogok, és Aritomo képe tovatűnik.

– Abba egyeztem bele, hogy Aritomo fametszeteinek ügyében találkozom önnel – emlékeztetem Tacudzsit. – Továbbra is érdeklődik irántuk?

– Megengedi, hogy felhasználjam a mester ukijo-e munkáit?

– Miután szemrevételezte őket, megbeszéljük, mely metszetek kerülnek bele a könyvébe. De szó se essék benne holmi tetoválásokról, amiket állítólag ő készített! – Felteszem a kezem, mielőtt Tacudzsi közbevágna. – Ha bármelyik feltételemet megszegi, akár egyet is, gondoskodom róla, hogy a könyve összes példánya a zúzdába kerüljön.

– A japánoknak joguk van gyönyörködni Aritomo műveiben.

A mellkasomra mutatok.

– Azt majd én eldöntöm, mihez van joguk a japánoknak.

Lábra állok, a berozsdásodott ízületeim miatt az arcom grimaszba torzul. A történész is feláll, hogy segítségemre legyen, de félresöpröm a kezét.

– Összeszedem az összes metszetet. Néhány napon belül újra találkozunk, hogy átnézhesse őket.

– Hány darabról van szó?

– Fogalmam sincs. Talán húszról vagy harmincról.

– Soha meg sem nézte őket?

– Csak egypárat.

– A Füstölő Szállóban lakom. – A történész felírja a telefonszámát egy papírra, és átnyújtja. – Láthatnám a kertet?

– Az utóbbi időben eléggé elhanyagolták. – Megrázom a tálcán lévő rézcsengettyűt. – A házvezetőm majd kikíséri.

Az égen ma nem mutatkoznak felhők, erős, tiszta fény ömlik szét a kerten. A ház oldalánál álló juharfa levelei már kezdenek sárgulni, hogy hamarosan mélyvörösbe forduljanak. Valamely megmagyarázhatatlan okból kifolyólag ez a juharfa konokul szembeszáll a felföldi évszakok változatlan egyformaságával. Egy faoszlopnak támaszkodom, öklöm bütykeivel gyúrom a fájós csípőmet. Jó időbe fog telni, mire újból hozzászoktatom magam, hogy a japánok testtartásában üljek. A szemem sarkából elkapom Frederik rám szegeződő pillantását.

– Nem bízom ebben az emberben, bármilyen jó is a híre – szólal meg. – Hagynod kellene, hogy más szakértők is megvizsgálják a metszeteket.

– Nem leszek sokáig itt.

– Pedig én reméltem, hogy maradsz egy darabig – mondja. – Meg szeretném mutatni az új teázóhelyiségünket. Pompás kilátás nyílik belőle. Nem hagyhatsz itt minket ismét ilyen hamar! – Rám tekint, és tétova felismerés ernyeszti el az arcát. – Mi az? Mi a baj?

– Valami az agyamban, aminek nem szabadna ott lennie. – Szorosabban összehúzom magamon a kardigánt. Érzem, hogy Frederik magyarázatra vár. – Az utóbbi időben gondjaim támadtak a nevekkel. Többször megesett, hogy nem jutottak eszembe a megfelelő szavak.

Frederik legyint.

– Nekem is vannak ilyen pillanataim. Ez csak a kor, ahogy lassan utolér minket.

– Nálam valami másról van szó – mondom. Frederik rám néz, és azon tűnődöm, nem kellett volna-e hallgatnom a dologról. – Egy délután ott ültem a bíróságon, és egyszerre egy kukkot sem értettem abból, amit korábban leírtam.

– Az orvosok mit mondanak?

– Az idegsebészek elvégezték a vizsgálataikat. Azt találták, amit gyanítottam. Lassan elveszítem az olvasás- és íráskészségemet, és a beszédértés képességét is, bármilyen nyelvű beszédét. Egy év múlva, talán kicsivel több időbe telik, talán kevesebbe, már nem leszek képes megfogalmazni a gondolataimat. Zagyvaságokat fogok gagyogni. És nem tudom majd kihüvelyezni a szavakat, amelyeket mások mondanak, vagy én magam látok a könyvek lapjain, az utcatáblákon vagy bárhol másutt. – Pár másodpercre elhallgatok. – Szellemi képességeim hamarosan hanyatlásnak indulnak, és egykettőre beköszönt az elbutulás, az elme teljes leépülése.

Frederik rám mered.

– Az orvosok manapság mindent meg tudnak gyógyítani.

– Nem akarom ezt megvitatni, Frederik. És tartsd titokban, amit elmondtam! – Felemelt tenyerem megállítja, a tenyér a két ujjcsonkkal. Egy pillanat múltán összezárom három ujjamat, és feszes bimbóformába csippentve visszahúzom őket. Úgy érzem, mintha kiragadtak volna valami megfoghatatlant a levegőből. – Eljön majd az idő, amikor valamennyi képességemet elveszítem… talán még az emlékeimet is – mondom, erővel megőrizve a hangom higgadtságát.

– Írd le őket! – mondja Frederik. – Vesd papírra az összes emlékedet, ami igazán fontos számodra! Nincs ebben semmi ördöngösség. Olyan lesz, mintha az ítéleteid egyikét fogalmaznád.

Sandán pislantok rá.

– Mit tudsz te az én ítéleteimről?

Frederik zavart mosolyt villant rám.

– Az ügyvédeimnek meghagytam, valahányszor a Jogi Szemle leközli őket, küldjenek nekem egy példányt. Jól írsz: az ítéleteid világosak és lebilincselőek. Máig emlékszem a kabinetminiszter esetére, aki fekete mágiához folyamodott, hogy eltegye láb alól a szeretőjét. Érdemes lenne könyv formában összegyűjtened őket. – Homlokán elmélyülnek a ráncok. – Egyszer idéztél egy angol bírót. Nem azt mondta az illető, hogy a szavak a jogászmesterség szerszámai?

– Hamarosan nem leszek többé képes forgatni ezeket a szerszámokat.

– Majd én felolvasok neked – feleli Frederik. – Valahányszor újra akarod hallani a saját szavaidat, én hangosan felolvasom.

– Hát nem érted, mit próbáltam itt elmagyarázni? Addigra már azt sem fogom érteni, amit mások mondanak nekem! – Frederiknek arcizma sem rándul a haragomtól, ám a szeméből elviselhetetlen bánat árad felém. Nem bírom nézni. – Most inkább menj! – mondom neki, ellökve magam az oszloptól. Mozdulataim lassúak és nehézkesek. – Máris túl sokáig tartottalak fel.

Az órájára pillant.

– Nem lényeges. Csak néhány újságíró vár, akiket körül kell vezetnem a birtokon, hogy ha kellőképpen elbűvöltem őket, valami hízelgőt írjanak rólunk.

– Ez igazán nem ördöngösség.

Mosoly suhan át Frederik arcán, majd ráfagy egy pillanat múlva. Akarna mondani még valamit, de megrázom a fejem. Leballag a veranda három magas lépcsőfokán, és lassan szembefordul velem. Egyszeriben vénségesen vénnek néz ki.

– Most mihez kezdesz?

– Először is elmegyek sétálni.

Ah Csöong sétabotot nyújt felém a ház bejárati ajtajában. Megrázom a fejem, azután mégis elveszem tőle. Biztonságot adó súlya van. Futólag szemügyre veszem, azután visszaadom az öregembernek. Három-négy lépés után megtorpanok, és a vállam felett hátrapillantok. Ah Csöong továbbra is az ajtóban álldogál, és engem bámul. Amíg a tavacska túloldalára érek, egész úton érzem, ahogyan a tekintete rám szegeződik. Amikor azután a vízen keresztül visszanézek, Ah Csöong már nincs ott. Bement a házba.

A levegő tiszta, mintha soha semmilyen élőlény nem szívta volna be. Kuala Lumpur nyirkos hősége után a változás örvendetes. Már majdnem dél van, de a nap a felhők mögé húzódott.

A tó felszínét lótuszlevelek sűrű zsindelyei fedik. Túl sok van belőlük; előző este a megérkezésemkor nem is vettem észre. A sövényeket a tavacska túlsó felén eredetileg úgy formázták, hogy az óceán partra futó hullámtarajaira emlékeztessenek, de az utóbbi időben nem nyesték meg őket rendesen, így a körvonalaik elmosódtak. A pavilon tetőgerendái megereszkedtek. Az egész építmény megolvadni látszik, mintha lassan elveszítené az alakjáról őrzött emlékeit. Falevelek, elpusztult rovarok és kéregdarabok borítják a padlót. Valami végigsiklik köztük, mire visszahúzódom.

A kertbe vezető ösvényt kör alakú palalapok borítják, a lapokat a raubi aranybányák meddőre hányt fúrómagjaiból vágták. Az ösvény minden fordulója után újabb látvány tárul az ember elé; egyetlen olyan pont sincs, ahonnan az egész kert belátható, és ez nagyobbnak mutatja a valódi kiterjedésénél. A túlburjánzó alangfűben félig elsüllyedt díszítmények hevernek: egy gránittorzó; egy homokkő Buddha-fej, amelynek vonásait simává koptatta a köd és az eső; szokatlan formájú és barázdáltságú szikladarabok. A bodorodó páfránylevelek között kőlámpások kucorognak, peremükről foszladozó pókhálófüggönyök lógnak. Aritomo az első földre tett kőtől kezdve úgy tervezte meg Jugirit, hogy öregnek látsszék, és a kor általa megteremtett illúziója azóta valósággá vált.

Jó ideje Frederik munkásai gondozták a kertet a tőlem kapott utasításokat követve. Jugirin meglátszott, hogy avatatlan kezek ápolják: lenyestek ágakat, amelyeket hagyniuk kellett volna szabadon nőni; kilátást nyitottak ott, ahol el kellett volna leplezniük a látványt; ösvényeket szélesítettek ki tekintet nélkül a kert átfogó harmóniájára. Még a bokrok között lengedező szél is fals hangon susogott, mert az aljnövényzetet túl sűrűre és magasra hagyták növekedni.

A temérdek mulasztás és hiba úgy hat rám, mint rosszul hangolt hangszerek fülsértő lármája. Aritomo egyszer azt mondta nekem, hogy valamennyi kert közül, amelyet valaha megépített, ez jelenti számára a legtöbbet.

A kerten át vezető sétám félútján megállok, hátraarcot csinálok, és elindulok vissza a házhoz.

A dolgozószobában heverő tizennegyedik századi bronz-Buddha mit sem öregedett; arcára nem véstek barázdákat a világ gondjai. Ah Csöong kinyitotta az ablakokat, hogy a helyiség egész nap szellőzzön, de a polcokon álló könyvek penészszaga megvéníti a házra boruló alkonyt.

Öt-hat hónappal ezelőtt tudatosult bennem az érzés, hogy valami baj lehet velem. Éjjelente gyakran fejfájásra riadtam fel, és egyre fáradékonyabb lettem. Amikor kezdtek kiesni az emlékezetemből a nevek és a szavak, aggodalmam félelemmé élesedett. Gyanítottam, hogy ez nem csupán a feltartóztathatatlan kor műve, hanem valami több. Amikor hajdan a kényszermunkatáborból kikerültem, gyönge voltam, és az egészségem soha nem is állt helyre teljesen. Kényszerítettem magam, hogy felvegyem annak az életnek a fonalát, amelyet a háború előtt ismertem. Az ügyvédi praxisom, később pedig a bírói munkám vigaszt nyújtott számomra; örömömet leltem a szavak fűzésében, a törvény alkalmazásában. Több mint negyven esztendőn át sikerült távol tartanom magamtól a test e kimerültségét, de mindig rettegtem, hogy eljön a nap, amely minden erőt kiszipolyoz a testemből. Épp csak arra nem számítottam, hogy ez a pillanat ilyen hamar, ilyen sebesen köszönt be.

Összeomló csillaggá váltam, amely környezetéből mindent beszippant az egyre táguló ürességébe, még a fényt is.

Ha majd elveszítem abbéli képességemet, hogy kommunikáljak a külvilággal, az emlékeimen kívül semmi sem marad számomra. Az emlékeim pedig olyanok lesznek, mint a fövenytorlasz, amelyet az emelkedő dagály elvág a parttól. Idővel aztán az emlékek teljesen elmerülnek, és elérhetetlenné válnak. A kilátás elborzaszt. Hiszen mi egy emberi lény emlékek nélkül? Világok között csapdába esett kísértet önazonosság nélkül, jövő és múlt nélkül.

Frederik javaslata, hogy írjam le mindazt, amit nem akarok elfelejteni, meggyökerezett elmém hasadékaiban. Tisztában vagyok vele, milyen hiábavaló az igyekezet, de a lényem egy része biztosítani kívánja a lehetőséget, bármilyen halovány is, hogy ha majd eljön az idő, legyen a kezemben valami, amivel betájolhatom magam, ami segít kitapintanom a valóság szövetét magam körül.

Aritomo íróasztalánál ülve ráébredek, hogy igenis vannak az életemnek olyan darabkái, amelyeket nem akarok elveszíteni – már csak azért sem, mert mindmáig nem leltem meg a módját, hogy az értelmüket kibogozzam.

Amikor majd minden mást elfeledek, vajon elég világosság gyúl-e végre bennem, hogy megláthassam, mit jelentettünk egymásnak Aritomóval? Ha még képes leszek elolvasni a saját szavaimat anélkül, hogy tudnám, ki vetette papírra őket, vajon felismerem-e majd a válaszokat?

A láthatáron húzódó hegyeket mintegy beépítették a kertbe, hogy Jugiri szerves részévé váljanak. Aritomo mestere volt a sakkeinek, a kölcsönzött tájképek művészetének, vagyis a külvilágból vett elemek és látványok belefoglalásának az általa alkotott kertbe.

Tudatomban egy emlék lebeg tova. Utánanyúlok, mintha egy magas ágról keringve alászálló falevélért kapnék. Nem tehetek mást. Ki tudja, képes leszek-e még valaha felidézni?

A szükségállapot idején a turisták némelyike, akiket külön engedéllyel körbevezettek a Madzsuba teaültetvényen, kérelmezte, hogy Jugirit is megtekinthesse. És Aritomo néha beleegyezett. Ilyen alkalmakkor ott vártam a látogatókat a főbejáratnál. A többségük magas rangú kormánytisztviselő volt, aki feleségestül a Cameron-felföldön töltötte a szabadságát, mielőtt visszatért volna a dzsungelben rejtőzködő kommunista-terroristák ellen vívott harchoz. Ezek az emberek hallottak a hegyvidéki kertről, és a saját szemükkel akarták látni, hogy eldicsekedhessenek a barátaiknak, ők azon kiváltságos kevesek közé tartoznak, akik bebocsátást nyertek a kapuján. Amikor köszöntöttem a csoportot, izgatott várakozás moraja hevítette a levegőt.

– Mit jelent a Jugiri név? – tette fel a kérdést valaki, rendszerint a feleségek egyike, mire én azt feleltem:

– Esti ködök.

És ha az időpont megfelelő volt, és a világosság is kegyes, még Aritomót is megpillanthatták, amint szürke jukatájában és hakamájában{7} vonalakat gereblyézett a fehér murvába, miközben úgy mozgott, mintha a kalligráfiát gyakorolná. A látogatók arckifejezéséből ítélve jó néhányan – ha nem mindnyájan – azt latolgatták, hogy talán csak a szemük káprázik, és olyasmit látnak, aminek nem szabadna ott lennie. Ugyanez a képzet született meg az én fejemben is, amikor először láttam Aritomót.

Aritomo sosem kísérte el ezeket az embereket a kertjében tett körútjukra, jobban szerette, ha én szórakoztatom őket. De amikor bemutattam neki a látogatóit, szünetet tartott a munkájában, és elbeszélgetett velük. Bizonyos voltam benne, hogy a hozzá intézett kérdéseket már egytől egyig hallotta a hosszú évek alatt, amióta megtelepedett ezekben a hegyekben. Mindazonáltal türelmesen válaszolt rájuk, én legalábbis a bosszúság semmilyen jelét sem fedeztem fel rajta.

– Úgy van – felelte az érdeklődőnek, válaszát enyhe meghajlással bevezetve. – A császár kertésze voltam. De ez egy másik életemben történt.

Valaki kivétel nélkül minden esetben megkérdezte Aritomótól, miért adta fel mindezt, hogy Malájföldre költözzön. Ilyenkor zavart kifejezés ömlött szét Aritomo arcán, mintha még sosem szegezték volna neki ezt a kérdést. Rápillantva láttam, hogy fájdalom cikázik át a tekintetén, és pár másodpercig a fán rikoltozó madarakon kívül semmi sem hallatszott. Azután Aritomo kurtán felkacagott, és azt mondta:

– Talán egy szép napon, mielőtt átkelek az álmok lebegő hídján, felfedezem az okát. Akkor majd elárulom önnek.

Megesett, hogy egyik-másik látogató – rendszerint olyasvalaki, aki harcolt a háborúban, vagy hozzám hasonlóan a japánok egyik táborának foglya volt – ellenségessé vált; mindig meg tudtam mondani, hogy kiről van szó, még mielőtt szóra nyitotta volna a száját. Ilyenkor Aritomo tekintete fagyossá vált, szája sarka legörbült. De mindenkor megőrizte az udvariasságát, és valamennyi válaszát meghajlásokkal foglalta keretbe, mielőtt távozott a körünkből.

A tolakodó kérdések ellenére úgy éreztem, bizonyos alkalmakkor Aritomo kedvét lelte a gondolatban, hogy az emberek részben az ő személye miatt látogatnak el Jugiriba; hogy őt remélik megpillantani, mintha egy ritka és szokatlan vadorchideafaj lenne, amely sehol másutt nem található meg Malájföldön. Talán ez volt az oka, hogy Aritomo a látogatók iránti ellenszenve dacára sem tiltotta meg soha, hogy bemutassam neki őket, és talán ezért viselte mindig a hagyományos japán öltözékét, amikor tudta, hogy egy csoport fog érkezni a kertje megtekintésére.

Ah Csöong már hazament. A ház csendes. Hátradőlök a széken, és lehunyom a szemem. Képek suhannak át előttem. Zászló lobog a szélben. Vízimalomkerék forog körbe. Két daru száll fel egy tó tükréről, csapkodó szárnyukkal egyre magasabbra küzdik fel magukat az égbolton, egyenesen a nap felé.

Amikor újra kinyitom a szemem, a világ valamiképpen másnak látszik. Tisztábbnak, élesebb körvonalúnak, de egyben kisebbnek is.

Nem fog nagyon különbözni attól, mint amikor az ítéleteimet fogalmaztam, győzködöm magam. Igenis meglelem majd a kellő szavakat, hiszen a szavak nem egyebek azoknál a szerszámoknál, amelyeket egész életemben használtam. Emlékezetem zugaiból előrángatok és papírra vetek minden egyes emlékképet abból az időből, amelyet Aritomóval töltöttem. Még egyszer táncra perdülök a szavak muzsikájára.

Az ablakokon át figyelem, ahogy a köd megsűrűsödik, eltörölve a hegyek kertbe idézett képét. Vajon a köd is csupán a sakkei egyik eleme, amelyet Aritomo bevont a művészetébe? Eltűnődöm a kérdésen. Talán nem csupán a hegyeket használta fel, de a szelet, a felhőket és az örökké változó fényviszonyokat is? Talán magától a mennytől kölcsönzött?

{1} Bíró úrnő; a hákim az iszlám bírák általános megnevezése – a lábjegyzetek a fordító megjegyzései.

{2} Jang di-Pertuan Agong, a maláj alkotmányos monarchia államfője és királya egy személyben.

{3} japán emberek (maláj)

{4} Elnézést! (maláj)

{5} Az ukijo-e a késői japán zsánerművészet fametszeteit jelenti.

{6} A horimono a hagyományos japán tetoválás neve.

{7} Szellős nyári kimonó és a szamurájok hagyományos szoknyanadrágja.