A könyvet tervezte és tördelte: Kühne Andrea

A borítót tervezte: Czétényi János

Copyright © Gabo Kiadó, 1997, 2015, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-173-2

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

Előszó

Sietnek az évek. Amint elsuhannak felettem, úgy érzem, mintha a légáram, mit suhogó szárnyuk felém hajt, mind hűvösebbé válna. Meg-megborzongok. A nedves ősz, a hideg tél küldi felém a közelből bús üdvözletét. Sietnem kell, mert siet az élet.

Ilyen gondolatok közt vettem elő anyámhoz írt leveleimet, hogy belőlük merítve megírjam ezt a kegyeletes munkát, melynek megírására életem legnehezebb óráiban fogadalmat tettem.

A levelek, kivétel nélkül, azon időkből valók, melyekben én felséges asszonyunk, Erzsébet királyné szolgálatában álltam; ezek nyomán haladnak e feljegyzések, híven kísérve őt a sírig.

Tudom, hogy tollam gyönge, de mégis érzem, hogy jó munkát végeztem.

Az a szerencsés ember, kinek majd sikerülni fog az ő fenséges alakját igaz valóságában, sugárzó költőiségében megörökíteni az utókor számára, előveszi e szerény feljegyzéseket és vonásokra lel benne, melyek nélkül az ő képe nem volna teljes, talál benne megnyilatkozásokat, melyek az ő áldott lelkének mélyéből valók. S engem boldogít a tudat, hogy ily módon szeretett királyném alakjának méltó megörökítésében ott munkált az én iránta érzett rajongó szeretetem is.

És most e munkát közrebocsátva kötelességet vélek leróni azzal, hogy itt, a nyilvánosság előtt mondok köszönetet egy szíves, jó barátnak, ki az én írásomat türelemmel simítgatta és igyekezett bele némi rendet vinni. Ha talán nem is könnyű, de tudom, kedves volt neki ez a kegyeletes munka, melyben bánatos lélekkel sírig kísérhette szeretett királynénkat, ki a mi nemzetünknek őrzőangyala volt.

Szobránc, 1908. szeptember 10-én

Sztáray Irma grófnő

1894. augusztus hó

Levél érkezett Ischlből.1 Örvendetesebb hírt még nem hozott nekem a posta. Hogy mit éreztem vétele után, azt csak az tudhatja, kinek megadatott legalább egyszer, hogy vágya, melyről titkon álmodott, mintegy varázsszóra teljesedésbe menjen.

Újra meg újra átolvastam azt a levelet, s úgy éreztem, hogy napom delelőjéhez ért.

Ha e pillanatban elémbe teszik a sors könyvét, talán bele se nézek, hogy meglássam, mi van ott rólam megírva. Pedig az a nap, melyen az a levél megérkezett szobránci csöndes otthonomba, reám nézve előzőleg majdnem végzetessé vált.

Kiránduláson voltam egy vidám társasággal a közelben fekvő, kies tengerszemnél. A hegyi pályán lefelé tartva, hogy, hogy nem, ruhámat elkapta a kerék, és magával rántva lefelé sodort. Életveszélyben forogtam. Szerencsére még idejében sikerült a fékezés. Ruhám tönkrement, de nagyobb kár nem esett bennem.

Még azon melegen éltek bennem a nap benyomásai, midőn hazaérve, boldog meghatottsággal olvastam el az ischli levelet. Koronás királynénk maga elé hívat, s egyben tudakolja, érzek-e elég erőt magamban arra, hogy az e télre tervezett messze utazásaiban kísérője legyek.

Érzett-e már leány magában annyi erőt elmenni, ha kell, a világ végére, mint én abban a pillanatban?

Hogy mit válaszoltam?

Következő napon elutaztam Ischlbe. Érthető elfogultsággal szálltam ki Ischlben a peronra, ahonnan udvari kocsi vitt fel a királyi nyaralóba. Az udvar éppen ebédnél volt. Fölmentem tehát Ferenczy Idához^2, kinek bensőségteljes lénye, szíves fogadása igen megnyugtatólag hatott reám.

De hát csoda-e, gondoltam magamban, ha én most izgatott vagyok?

Mint egy álomból ébredve, úgy állok itt a megálmodott cél előtt. Szolgálni fogom őt, kit eddig csak távolról kísértem szerető gondolattal, s midőn ma oldala mellé állok, érzem e lépés fontosságát, és nem tagadom, dobog a szívem és kissé remeg a lelkem. Hiszen én még nem is ismerem a királynét!

A délutáni órákban találkoztam Mikes grófnővel^3, a felséges asszony udvarhölgyével. Kedves emlékemben van, hogy kocsikázás közben tőle kaptam az első utasításokat jövendő szolgálatomra nézve.

Emlékezem, hogy ebből a részletekre is kiterjedő, szíves iskolázásból két jellemző tény mindjárt a lelkembe vésődött.

Először, hogy őfelsége csak az egyenes, őszinte lelkekkel rokonszenvez, és szívesen eltűri a kellemetlen szót is, csak igaz legyen az; továbbá, hogy – tekintettel érzékeny idegzetére – környezetében föltétlen önuralomra s reá jótékonyan ható nyugodtságra van szüksége. Az első feltételnek könnyen véltem megfelelhetni, a másodikra nézve pedig bíztam Istenben és nagy önuralmat fogadtam.

Másnap reggel azzal fogadott Mikes grófnő, hogy minden valószínűség szerint még a délelőtt folyamán meglesz a bemutatás, jó lesz tehát – így szólt –, ha idejében készenlétbe helyezkedel. De mondókáját még alig hogy befejezte, midőn jött az üzenet: jöjjünk azonnal, a fenséges asszony vár.

Így történt aztán, hogy lakásomra már nem mehetvén, toilett-tel Mikes Janka segített ki, s én az első alkalommal kölcsönvett ruhában járultam a királyné elé.

Itt volt tehát a nagy pillanat.

Dobogó szívvel álltam meg társnőm mellett a villa sarkán, és csakhamar megpillantottam őt. Sétált. Nagy, fehér ernyőjéről ömlött a fény kibomlott hajára, mely mint egy csillogó palást, úgy fedte fenséges alakját. Most megfordult, mi közeledtünk, és megtörtént a bemutatás.

Valami igéző volt rajta. Mialatt a fénylő, szomorú szempár először pihent rajtam, mintha egy felsőbb lénnyel álltam volna szemben, szinte fájdalmasan érezte lelkem alárendeltségét, mindennapiasságát. Észrevette-e, nem tudom, de ő maga jött segítségemre elbájolóan kedves mosolyával és – fölszabadított. Azután föl és alá jártunk a villa előtt. Mondhatom, feledhetetlen kedves audiencia volt ez.

Kérdezgetve, hol meg kérdéseimre felelve, elragadóan nyájas közvetlenséggel ismerkedett velem a felséges asszony.

Az én elfogultságom úgy illant el, mint könnyű pára a napfényben. Egy nagy és jó lélek közelségét éreztem, és ez a közelség bátorító és fölemelő.

Éreztem, hogy röptével soha föl nem érek, de azért vele szállok, mert ő jóságosan magával visz.

Éreztem hódító hatalmát, s már itt, az első találkozásnál odaadtam neki egész lelkemet azon önkéntelen vonzásánál fogva, mellyel lelkünk magasabb régiók felé törekszik.

A búcsúzásnál megcsókolt a királyné. Milyen boldog voltam én akkor!

Elgondolkodom, ha a sors fátyola meglebben előttem e pillanatban és meglátom a kálvária utolsó állomását.

De akkor is vele mentem volna.

Eltűnőben még utána néztem e fenséges alaknak, azután magam is távoztam.

És ebben a boldog órában lett sorsom megpecsételve fekete pecséttel.

Ugyanezen a napon udvari ebédre voltam meghíva, melyen azonban a királyné nem vett részt. Én a kis bajor herceg mellett ültem, és váltig gyönyörködtem a kis Konrádban^4, ki éppoly természetes, hamisítatlan kis kópé volt, mint a vele hasonló korú többi kópék, kik nem születtek bíborban. Nagyon szigorúan nevelték. Ezúttal sem kapott tésztát, míg a húst meg nem ette, és én éppen abban a csalafintaságban gyönyörködtem, mellyel Konrád ezt a kényszert részben megkerülte, részben kijátszotta.

Mély benyomást tett rám felséges urunk rendkívüli előzékenysége a hölgyek iránt, ki be nem lép a terembe, míg ezeket előre nem bocsátotta, s nem vesz ki a tálból a prezideáló{1} hölgy előtt, ha mindjárt a legfiatalabb szolgálattevő lenne is az.

Ezen magatartására vonatkozólag nemegyszer hallottam megjegyezni, hogy felséges urunk nemcsak nagy király, de a legelső lovag is. Én ezt többre néztem. Ez vele született királyi előkelőség.

Elutazásunk december első napjára esett. Búcsút véve a Burgtól{2}, társnőim, ismerőseim jókívánatai közt hajtattam ki a pályaudvarra, hova néhány perccel később őfelségeik is megérkeztek.

A király kedves melegséggel búcsúzott a felséges asszonytól, majd néhány szíves szó kíséretében kezet fogott velem, mire megindultunk.

Úgy éreztem, mintha a sors kereke gördült volna el velem a különvonat alatt, és e pillanattól fogva sorsom oda volna fűzve a királyné sorsához.

Reggel gyönyörű napra ébredtem. Mosolygott, ragyogott ég és föld, még a Karszt is, mintha részt akarna venni e kései gyönyörűségben, csillogva, szikrázva mutogatta havas, vén fejét az alant mosolygó nyárias világnak.

Mind e fényből, mosolygásból persze sok jutott a szép Miramarénak^5, a császárok pihenőhelyének, hova most megérkeztünk.

Itt még teljes pompájukban nyílnak a rózsák. Milyen szép volna hosszabb időt itt tölteni, hol e poétikus környezet úgy illik a királynéhoz!

Fájdalom, itt csak néhány órát időzünk, s a kastély alatti kis öbölben már ott ringatózik a fehér jacht, a Miramare; reánk vár, hogy kivigyen bennünket a kéklő végtelenbe.

Eljött a beszállás perce. A tisztek sorfala közt léptünk a fedélzetre.

Wachtel parancsnok bemutatja az urakat a felséges asszonynak, kinek minden egyeshez van pár nyájas szava, s azután engedelmet kér az indulásra.

A királyné megadta az engedelmet, s egyben fölment a részére fönntartott hajóhídra, s onnét nézte az indulást.

Ezen hídról, mely mintegy ötven lépés hosszú lehetett, szokta a királyné elnézni az elemek békés játékait és tomboló csatáit, ugyanitt szokott fölolvastatni magának, ha a fel-alá járásba belefáradt vagy mindig dolgozó képzeletének más irányt akart adni.

Amint most ott föl s alá lebegett, nem tudtam a szememet levenni róla.

Sugár alakjának mintha szárnyai nőttek volna, ragyogó tekintete pedig azt árulta el, hogy itt, a végtelenség küszöbén már szabadon szárnyal a lelke, el a mérhetetlenbe, a titokzatosba.

Most fölhúzták a vasmacskát a tenger fenekéről. Mintha ez a lánc az én szívemben rezdült volna meg és megcsendülve szakadt volna el egy biztos, csendes parttól.

Az úszó palota kissé ingva-ringva hagyja el az öblöt, miközben feltűnő nagy száma a vízimadaraknak idegesen ide-oda csapkodva cikázik a hajó körül.

Ez a neszes sirályrajzás meg az imént felkelt szél, mely még nem ver hullámokat, de melytől máris vibrál és végigreszket a tenger, engem gyanakvóvá tesznek.

Mi lesz ebből?

Bizony abból nagyhamar vihar lett.

A jó Isten tudja csak, hogy honnét került oly hirtelen az égre az a sok kósza felhő s honnét rontott ki oly vad erővel a bóra{3}, csak azt láttam, hogy száguldanak, üvöltenek, kergetik a harsogó hullámokat, és nem telt belé egy óra, már csak bukdácsolva haladtunk a nekiszilajodott forgatagban.

Őfelsége megérezhette, hogy én most nehéz pillanatokat élek át.

Most szakadok el múltamtól, csöndes folyású életemtől; előttem minden bizonytalan, s a tenger, a nagy ismeretlen, nem barátságos hozzám.

Lelkembe látott a királyné. Magához szólított, s beszélgetésnek eredvén, föl-alá járt velem a fedélzeten. Meghatottsággal hallgattam szavait, s megéreztem, hogy a lelkemen akar könnyíteni. Hangja behízelgő, lágy, szava dédelgető, bátorító volt, biztató tekintetével lemosolygott reám, miként egy megfélemlített gyermekre szokás, mikor néhány jó szóval elűzzük lelkéből a borút és aggodalmat. Csupán nagy és barátságos lelkek értenek úgy, mint ő, a lélek felszabadításához. De nem érte be ennyivel.

Fölemelte a lelkemet, hogy a természet felindulásaiban is szabadon gyönyörködhessék.

Gyönyörű szavakat talált dicséretére. És én úgy éreztem, mintha a természet fölkent papnőjét hallanám, amint vészben, viharban átszellemült arccal hirdeti mesterének lelket üdítő evangéliumát. „Forduljon csak hozzá, ismerje csak meg e fenséges, nagy résztvevőt! Ő beszél nekem méltón az Istenről, ő az én közvetítőm nála!”

És a vihar csak tombolt, fenséges kíséretet adván e gyönyörű megnyilatkozásnak.

A Miramare állta a táncot, de hogy fele sem tréfa, látni lehetett a jó Wachtel aggodalmas arcán.

És ez újabb alkalmat adott bepillantani a királyné lelkébe.

Látszott, hogy szinte éled a viharban, hogy nagy gyönyörűsége telik a fenséges színjátékban, mely most szeme előtt játszódik le, és mégis, tudatában a felelősségnek, mely itt a parancsnokot terheli, megfosztotta magát e ritka gyönyörűségtől, és megengedte, hogy visszaforduljunk. Bemenekültünk tehát a pólai kikötőbe. Itt vártunk két napot. De a vihar csak nőtt, nemhogy csillapodott volna.

A felséges asszony azonban nem állta soká a veszteglést, s így történt, hogy a mi poétikusan kezdődő tengeri utunk átváltozott köznapias vasúti utazássá, és Pólából már gőzmozdony vitt el bennünket Marseille-be.

Ez az utazás majd három napig tartott rendes expresszvonaton; pedig a királyné nem szerette a vasúti utazást.

Hiányzott neki a mozgás és a tiszta, friss levegő.

Föl-alá járt a wagon-lit{4} folyosóján, nem törődve az idegenekkel, nézte az ablakok előtt elsuhanó változatos képeket. Felső-Olaszország, Venezia, Piemont tájképei, egy pillanatra az ódon campanile{5}, majd Rómeó és Júlia szülővárosa maradt el mögöttünk. Aztán jött a gyönyörű Garda-tó, a Maggiore az Alpesek háttérével, majd Milánó karcsú tornyai villantak ki az őszi reggel párás ködfátyolából.

Időközönként őfelsége be-befordult fülkémbe, és érdeklődve tudakolta, nem fáraszt-e engem a hosszú út.

Őt magát nem annyira fárasztotta, mint hellyel-közzel türelmetlenné tette az efféle utazás.

Ilyenkor azután felolvastatott magának a görög felolvasójával.

Marseille-be reggeli hat órakor érkeztünk. Már előtte való este megüzente őfelsége, hogy a városban nagyobb sétát fogunk tenni, legyek készen. Itt próbálta ki a királyné legelőször turistaképességemet.

Ketten indultunk egy vezetővel a tengerészek zarándoklati temploma, a Nôtre-Dame-de-la-Garde-hoz. Magas hegyen úgy állva ott, mint egy fárosz{6}, dominálja a várost, messze elnézve a tengeren; biztatóan inti, irányítja a hullámokon vergődőket.

Vezetőnk figyelmeztetett a liftre, mely rendelkezésünkre áll, mi azonban gyalog mentünk föl a magasba.

Amikor a templomba beléptünk, őfelsége két nagy gyertyát vétetett velem, s aztán mindkettőt meggyújtva, némán odahelyezte a Szűz Mária-kép elé. A királyért és Valérie-ért.

Kiléptünk a templom előtti térre, ahonnét fenséges látvány szolgált a szemnek.

A királyné csak futó pillantást vetett a városra, s azontúl főleg a kikötő és a tenger kötötték le figyelmét. Egy idő múlva hozzám fordult és kezével odamutatott a mélyen alattunk elterülő If várkastélyra.

„Nézze, ez ihlette meg Dumas-t a Monte Christo írására.”

Lefelé menet őfelsége vezetőnktől egy jó restaurant-ról tudakozódott, hol megreggelizhetnénk. A jóember némi habozás után megnevez egyet, mely nagyon jó kell, hogy legyen, s egyben ínyencre valló célzásokat tesz a véres beafsteakre. Persze, angoloknak nézett bennünket.

Ebből aztán furcsa kis tréfa kerekedett ki.

Belépünk a vendéglőbe. Szétnézek, s aztán aggodalmasan konstatálom, hogy itt nincsenek szokva előkelő hölgyvendégekhez, s ugyancsak bámulva néznek reánk a bent lévők. Hamisítatlan tengerész-vendéglő volt.

De azért nagyon jól reggeliztünk, s mert őfelsége jól mulatott s tréfásan fogta föl a dolgot, én is elfeledtem aggodalmas szorongásomat. Akkor is, később is sokat nevettünk az eseten. Meg kell adni, hogy vendégtársaink talán a meglepetés folytán, talán megérzésből, de nagyon tisztességesen viselkedtek.

E kedélyes reggeli után már csak annyi időnk volt, hogy kimenjünk a hajóra, s aztán – Isten hozzád, Európa! meg sem állunk Afrikáig!

Nagy és szép hajó volt a Général Chanzy, melynek Algírig nem kell több 26 óránál. Ott álltunk őfelségével a fedélzeten.

Lassan tűnik el szemünk elől a város; már csak egy hosszú, sötét sáv a part; de még tisztán kivehető a Nôtre-Dame-de-la-Garde tornyáról messze fénylő Mária-szobor, koronával a fején és karján a kis Jézussal.

A Lyoni-öböl méltán híres arról, hogy veszélyes és megbízhatatlan.

Imént még sima volt, mint a selyem, de nem telt bele egy óra, már ugyancsak táncoltatta a hajót.

Én jó sokáig tartottam magamat. Csak néztem a háborgó hullámokat, a hullámok változó színeit addig-addig, míg magam is színt kezdtem váltani, és gyors visszavonulásra kellett gondolnom.

Őfelsége jóságos mosollyal sajnálkozott rajtam s főleg azon, hogy ilyenformán már nem gyönyörködhetem a viharban. Ő csodálatosan ellenállt a tenger ingásának, és a tengeribetegséget nem ismerte.

Volt reá eset, hogy megköttette magát, nehogy a hullámok lesodorják a fedélzetről, és kitéve magát az elemek kényének, úgy gyönyörködött harcaikban.

Afrika nem fogadott bennünket nyájas vendégszeretettel.

A part ködben, a közeli hegyek felhőkbe bújtak el; és Algírból csupán a hegyoldalról lefehérlő arab városrész nyújt biztos pihenőt a szemnek.

Lakásunk a Mustapha-Supérieurön levő Hôtel Splendidben volt megrendelve, hova most kocsin hajtattunk föl egy szépen vezetett, de helyenként kissé meredek szerpentinúton. E vagy félórát igénybe vevő kocsiúton meglepetve tapasztaltam, hogy királynénk, az ismert vakmerő lovas, mily ideges félelmet árul el, ha kocsiban ül. Volt egy pillanat, mikor csak egy hajszál mentette, hogy ki nem ugrott a kocsiból abbeli rémületében, hogy a lovak fölmondják a húzást és a kocsi visszagurul a lejtőn.

Ilyenkor kísérőjének annál inkább meg kellett őriznie nyugalmát és hidegvérét. Az idegeneknek vannak idioszinkráziái.{7}

Van idegzet, mely kiállja az elemek rohamát, de egy kellemetlen hang, egy tolakodó illat vagy a bizonytalanság pillanatnyi érzései teljesen kihozza sodrából.

Ilyen volt a királyné idegzete is.

Szinte egyéniségéhez tartozónak látszott, hogy ilyen legyen, és idegzete, mely az erős behatásoknak ellenállt, egyes apróbb támadásokkal szemben nagy érzékenységet, lazultságot mutatott.

Bougainvilleával{8} befutott s a tropikus növényzet közt félig elbújt villák maradnak el mögöttünk. Az eukaliptusz-, mimóza- és kenyérfákkal szegélyezett úttól balra feltűnik a kormányzó gyönyörű nyári laka, majd túl rajta az arab és modern zagyvalékban, de kastélyszerűen épült Hôtel Splendid.

Amerre a szem ellát, örökzöld ernyői az örök nyárnak: pálmák, kaktuszok s előttem még ismeretlen délszaki növények vetik terpeszkedő árnyékukat a vakítóan fehér útra, és nagy, buja vegetációjuk paradicsomkerti képet ád a környéknek.

Mily gyönyörű lesz mindezt holdvilágnál látni!

A királyné lakosztálya, mint utazásaiban rendszerint, három szobából állott.

Ablakai a tengerre nyíltak, melyekből, ha kitekintett, nyugatra a várost pillantotta meg. Közvetlen alól kerteket, távolabb pedig a gyönyörű Jardin d’Essaie-t.

A hotel körös-körül teraszozva lévén, szinte kínálkozott sétahelyül a királynénak.

Az én lakásom, úgy kívül, mint belül, némi arabos jelleget viselt magán, s ezt én fölötte kedvesnek találtam.

Az első benyomás nagyon kedvező volt, s így csak annál nagyobb várakozással néztem az itt eltöltendő két hónap elé.

Pár napig nem volt szolgálatom.

Ezt az időt arra használtam, hogy gyakoroljam magamat a járásban.

Berzeviczy tábornok, őfelsége az idő szerinti helyettes főudvarmestere volt előzékeny és szíves trénerem.

Kipróbáltam magamat hegynek, völgynek, és végül feltétlen bizalmat éreztem gyaloglóképességem iránt.

December 12-én nyakunkba vettük a várost őfelségével.

Egyenesen a forgatag közepének tartottunk, a rue de la Lyre, rue Bab Azoun, rue de la République és Quaie d’Algerre.

Megkapó itt az ellentét az elegáns modern városrész és a benne sürgő-forgó, lüktető élet között, mely jórészt orientális jellegű.

Zaj, kiabálás, siketítő lárma és olyan tarkaság van itt, hogy nézve, mintha csak egy óriási kaleidoszkópot forgatnának szemünk előtt, melynek örökösen változó színképei megkápráztatják a szemet.

És e zajgó, meg-megtorló tarka utcai áradat fölé jótékonyan nyújtják ki árnyékot tartó, nagy ernyőiket a datolyapálmák, fikuszok, bambuszok, melyek itt-ott az utcán csak oly buján tenyésznek, akár a rengeteg párás levegőjében. Egy ilyen befásított térről néztük most a föl s alá hullámzó életet.

A királynét felette gyönyörködtette ez, s én egy mosolyából vagy tekintetének derűs megvillanásából előre megláttam, ha valami megtetszett neki vagy ha valami, furcsaságánál fogva, megkapta.

Különösen érdekelték az arabok. De igazán szép és nemes emberfaj is ez. Amint elhaladtak előttünk fehér burnuszukban, szép, barna arcuk büszke kifejezése, délceg alakjuk méltóságos magatartása, egy-egy kis souveraint{9} árult el, és nem zavarta meg a hatást, ha a burnusz rongyos volt is, mi elég gyakran megesett.

Kevésbé jó benyomást tett a gazdag arab. Ruházata cifra, fényes; öntelt magatartásával a pávára emlékeztet.

És az asszonyok?

Ezekből bizony édeskeveset láttunk. Bepólyálva tetőtől talpig fehérbe, lomhán lépkedve haladt el néhány előttünk, s olyan benyomást keltettek, mintha valami mozgó zsákok volnának.

Az utcai élet zaját megelégelve otthagytuk a forgatagot, és a város néhány nevezetesebb épülete került sorra.

Megnéztük a katolikus templomot és a mosét{10}, melynek belsejébe, sajnos, nő létünkre nem bocsátottak be.

Meglepett szépségével a püspöki rezidencia és még inkább a kormányzó téli palotája; lendületes formáival, oszlopos, íves udvarcsarnokával, hol minden ív és minden oszlop a legremekebb kőbe vésett csipkedíszt viseli.

Oly finom, oly könnyed ez, hogy szinte vártam, hogy meglebbentse a szellő.

Már jó sokáig időztünk itt, midőn őfelsége kiadta a jelszót: „Menjünk boltozni”.

Ez is nagyon érdekes volt. Az árkádok alatt gyönyörűbbnél gyönyörűbb boltok vannak, de a királynét főleg a helyi portéka és a bennszülöttek ipara érdekelte.

Boltról boltra mentünk, s mialatt majd mindenütt vettünk valamit, szemünk, ízlésünk jól kimulatta magát a sok gyönyörű portékán. Bámulatos finom hímzések, selymek, a szivárvány minden színében játszó szövetek, az ötvösmunka remekei s mindaz, mi arany, ezüst, de különösen bronzból véshető, faragható, s melynek sajátos, finom módját talán még az egyiptomiaktól tanulta el ez a nép, mind sorra kerültek.

Még az arany s ezüsttel kivert, ékkövekkel kirakott fegyvereket sem hagytuk megtekintés nélkül.

A vásárlás azonban nem ment könnyen.

Nálunk talán a cigány sem dicséri úgy a lovát, mint az arab a portékáját, és rémárakat elkér értük. No, de lehet velük beszélni, és a felséges asszony egyre biztatott, hogy csak alkudjak.

A királyné, ki alig ismerte a pénz értékét, az ilyen vásárlásoknál meglepően óvatos volt, s mikor végre megvettük az alku tárgyát és kifordultunk a boltból, nemegyszer mosolyogva jegyezte meg: „Már megint becsaptak bennünket”.

Azután a vásárlásokat bevégezve megfagylaltoztunk.

A fagylalt fölötte kedves csemegéje volt a királynénak, ki az étkezésben máskülönben is excentrikusnak{11} mutatkozott. A tej volt a legállandóbb tápláléka. Volt napja, amikor csak kizárólag ezzel élt, máskor megint csak narancsot evett. A sülteket inkább hidegen szerette; az édességekből csak keveset engedett meg magának, mert félt a hízástól.

Ez a szeszélyesség az étkezésben azonban, mi összefüggésben sem volt egészségével, mert nemegyszer, ha kedvet kapott reá, egész diner-t{12} végigevett s ugyancsak jó étvággyal.

Reggelijét, melyhez rendesen teát vagy tejet, vajat, tojást, hideg húst tálaltak, kilenc óra tájban végezte; ebédje öt, fél hatkor egy sült zöldség és az elmaradhatatlan fagylalt volt.

Mindig egyedül étkezett, s e szabály alól egyedül Valérie főhercegnő^6 családi körében tett kivételt.

Öt óra lehetett, mikor hazaértünk a Splendidbe.

Nekem úgy tetszett, mintha őfelsége e sétánk végén hangtalanabb és zárkózottabb lett volna.

Ez engem nemegyszer érintett fájdalmasan. Tudtam, hogy a királyné nehezen szokik az új emberekhez, és aggodalmasan kérdeztem magamtól, nem vagyok-e terhére, ki tudom-e elégíteni?

Hotelünkhöz közel van a Bois de Boulogne, Algír gyönyörű örökzöld kertje, melynek eukaliptuszait, ha megrezzenti a tengeri szellő, illatos lesz az egész környék.

Itt gyakran sétált a királyné. Elmerülve járt föl s alá a szépen gondozott, többnyire magányos utakon, s közben felolvastatott magának görög felolvasójával. Görög, angol, francia olvasmányok kerültek sorra; tudományosak, szépirodalmiak felváltva; nagy néha egy-egy regény, gyakrabban költemények.

A királyné maga is írt költeményeket, de tudtommal soha, senkinek meg nem mutatta.

A szép Bois de Boulogne-nak kellett minket kárpótolni sok élvezetért, melyet elmosott az eső – az eső pedig, mióta itt kikötöttünk, úgyszólván mindennapos. Ha kirándulni lehetetlen volt, itt sétáltunk. Ma is így történt.

Őfelsége rendkívül kedves és közlékeny; meleg érdeklődéssel tudakozódott életem eddigi folyásáról.

Apróra el kellett mondanom mindent, jót, rosszat, mi eddig életemben ért; sokat beszélnem családomról, testvéreimről és legtöbbet anyámról.

Ha elhallgattam, ő újabb kérdésekkel ösztönzött a beszédre, és olyan meleg érdeklődéssel kísérte azt, mintha a hozzá legközelebb állókról lett volna szó.

Ez a zárkózott, nagy lélek, ha egyszer megnyílt, áradt belőle a gyöngédség és a rokonszenv.

Egy esős napon, ugyancsak az elhagyatott Bois de Boulogne-ban, egy gombát szedegető öregasszonyt pillantottunk meg, és ekkor elmeséltem őfelségének, hogy az algíri lapok azt írják róla, hogy ő naponként kijár a Bois-ba és ott gombát szedeget.

„Az újságírók csak mindenütt egyformák – jegyzé meg a királyné jót nevetve –, amennyi gombát ezek énrólam már összeírtak, annyit, ha száz évig él, se szedeget össze ez a jó öregasszony. Nézze csak, szólt kisvártatva, mily nehezen görnyedez szegény minden lépten-nyomon. Nem, ez nekem, ki nem szeretek görnyedezni, sem vesztegelni, kiállhatatlan foglalkozás lenne. Pedig nem a derekamban van a hiba – nézze csak!”

Ekkor körülpillantott és látva, hogy közel s távolban egy lélek sincs, hirtelen, de nagy gráciával egy olyan testgyakorlatot mutatott be, mely egy parterre-gimnasztikusnak{13} becsületére vált volna. „Mármost próbálja meg”, szólt és jókedvűen nevetett, mikor próbálkozásom sehogy sem sikerült.

Egy reggel, midőn az ég felhői szakadozni kezdtek, s mi a foszlányok közt megpillantottuk Afrika napját, kisétáltunk őfelségével a Jardin d’Essaie-be. Ez Algír botanikus kertje. Az út a város végétől óriási platánok közt vezetett odáig, melyekhez képest a mi honi platánjaink csemetekerti példányoknak tetszenének.

A Jardin d’Essaie nagyon meglepett. Hogy mi a délszaki növényzet, a fikusz, a pálma, erről most nyertem fogalmat.

Nagy csoportokban, egymást szorítva állnak itt olyan törzseken, melyeket két ember át nem foghatna, fejünk felett pedig a magasban szerteszét nyújtott, vitorla nagyságú leveleik útját állják az esőnek, szélnek, de még a napfénynek is.

Szinte örökös az éjszaka a rengeteg bambuszok közt, melyek boltívvé hajolva felettünk a levegőt is nyomottá teszik.

A természet ezen vad ereje és bujasága rendkívül imponált nekem, de valahogy mégis nyomasztólag hatott reám.

Itt nincs mit keresni a föld szép, szelíd gyermekeinek, a virágoknak. Pár kékellő íriszen kívül nem is láttam egyebet.

E virágtalan és hangtalan rengetegben a pálmák alatt ide-oda lépkedő struccok hoznak némi eleven életet, de ez is nehézkes és lomha, olyan, mintha az óriási vegetáció nyomná.

Itteni bolyongásunk közben, valahányszor valami megragadta figyelmemet, őfelsége azonnal megállt, s mintegy időt adott, hogy a benyomások lelkembe vésődjenek. Azután szívesen vette, ha azokat minden fenntartás nélkül közöltem vele.

Én szeretem a botanikát. Nem tudom, miképpen, lehet, a környezet hatásából kifolyólag, valahogy reá tereltem a beszélgetést, de rögtön észrevettem, hogy a mi természetért rajongó királynénkat ez kevéssé érdekli.

Úgy látszik, a merészebb szárnyalású művészi lelkek, amilyen a királyné is, nem szívesen vesződnek a részletezéssel; rájuk a dolgok teljességükben és nagyságukban hatnak.