J. Goldenlane

A szélhámos és a varázsló

avagy az nemesvérű Győzhetetlen Khazai Argos dicsőséggel való, igaz története

A szélhámos és a varázsló

Szerkesztő: Erdélyi István

Tördelőszerkesztő: Giczi Gyula

Korrektúra: Dobos Attila

Copyright © Goldmann Júlia, 2001, 2006, 2019

Borítófestmény © Leraynne, 2021

Minden jog fenntartva!

Első rész

I.

Kopp, kopp, kopp, platty. Argos egykedvűen hallgatta a könnyű nyári záport. A virgonc kis esőcseppek a feje feletti levelekre érkeztek, majd egyesülve zuhantak alá hősünk hátára, doboltak bőrzekéjén, átfésülték haját, meglelték a legkisebb nyílást is ruháján, bejutottak, és vígan hancúroztak tovább a gerincén, a tarkójától a derekáig. Majd, ha ez még nem lett volna elég, mikor végre elérték a földet, elindultak visszafelé; nyúlós sár csurgott be a csizmájába, ölelte térdét, combját, maszatolódott ujjai között.

Ám az ilyesmihez már volt alkalma hozzászokni. Nem is a prózaian egyszerű körülmények zavarták, sem nem a csizmájában lassan, de biztosan gyűlő tócsa. Nem, inkább az unalom kezdett az idegeire menni. Már jó negyedórája volt kénytelen hasalni a sárban, egy nagyra nőtt salátaféle vendégszerető ágai alatt, és ez határozottan több volt az ilyen körülmények között még normális kedéllyel átvészelhető időnél.

Lehet, hogy nem hagytam elég egyértelmű nyomokat, merengett fásultan. Végül is, az üldözőit nyilván Rat vezeti, aki ugyan a maga idejében híres nyomkövető volt, de már évek óta az erdei útonállás a fő profilja. Lehet, hogy eltévedt a marha, töprengett hősünk szkeptikusan. Akkor pedig még hosszan leszek kénytelen itt ázni, vonta le az egyhangú jövővel kecsegtető konklúziót.

Aztán végre-valahára csörtetést hallott a fogadó felől, nyolc-tíz ló patájának kopogását, és két lámpás fénye is fel-felvillant. Kisvártatva már látni lehetett a zajforrást, Gondal báró elit testőrei jöttek, amint az várható is volt, élükön Rattal, az őszülő nyomkeresővel. A vén gazember lassan, de biztosan követte Argos nyomait a megázott talajon.

Mennyire virul a feje, hogy a véletlen most a törvény jobbik oldalára állította, csodálkozott rá hősünk. Meg persze nyilván hajtja a személyes bosszú is, pedig neki aztán szinte semmi oka sincs rám haragudni, tette még hozzá magában, messze túlbecsülve az éltes rablógyilkos toleranciáját.

Közben a kis csapat tagjai a nyomot követve elhaladtak Argos előtt, majd átkeltek a megáradt patakon. A víz hideg lehetett, mivel szaporán káromkodtak, főleg egy „ebfattya szemfényvesztő”-t emlegetve, aki miatt most itt áznak az esőben, holott a meleg fogadóban vedelhetnék a bort. Argos, félig az avar alá temetve, azonnal jobban érezte magát. Hiába no, nagy dolog a káröröm!

Aztán, mivel a vezetőjük megállt, a zsoldosok összetömörültek a túlparton.

– No, menjetek má’ odébb! Eltapossátok a nyomot, a nyavalya törje ki! A holló vájja ki a szemét! Hát ez eltűnt! – szitkozódott a nyomkereső.

Jaj, még egy kicsit erőltesd meg magad, fiam, ha már eddig képes voltál követni, fohászkodott Argos hangtalanul.

– Nézd meg odébb is, osztán ha nincs, menjünk vissza! – rendelkezett a kapitány.

Hősünk, a bozót jótékony rejtekében, két kézzel fogta a fejét. Gondolkozz, gondolkozz, te ostoba, szuggerálta a nyomolvasót.

– Hé, és ha a patakban ment tovább? – jutott el a korszakalkotó felfedezésig Rat.

Igen, ez az, ujjongott magában az üldözött, tudtam, hogy okos gyerek vagy!

– No, de merre? – kötözködött tovább a kapitány, aki erősen visszavágyott a boroskupája mellé.

– Nem ’tom – vakarta meg fejét a tanácstalannak tűnő erdőjáró.

Argos magába fojtott egy lemondó sóhajt. Hát, ha a korlátoltságot kerítésben mérnék, akkor ennek a vadbaromnak bevehetetlen erőd lenne a fejében! Bár tényleg nem valószínű, hogy sok értelmes gondolat eljutna hozzá, merengett lekicsinylően, ám tisztában volt vele, hogy pusztán a szellemi fölényével semmire sem megy az adott szituációban, így inkább megpróbált elsüllyedni a trutyiban.

– De, kapitány, a báró nagyon dühös lesz, ha a gazember nélkül térünk vissza! Talán váljunk ketté, és fésüljük át a patakpartot mindkét irányba! – javasolta az egyik veterán katona.

Öltözetéből ítélve Gondal régi embere lehetett. Nyilván a fővárosból kísérte urát ide, a Délvidékre, és módfelett mogorván szemlélte a helyiek nemtörődömségét, meg abszolút nulla alá süllyedt morálját, mellyel ilyen könnyedén lemondtak a bárót oly csúful megszégyenítő idegen üldözéséről.

Argos fél szemmel felnézett rá, és újra feléledt szívében a remény. Hiába, az égiek óvjanak meg az amatőröktől, de ez a fickó profi, lehet rá számítani!

Nem is csalatkozott, a kapitány végül hajlott az öreg katona szavára. A testőrök szétváltak, és miután megegyeztek, hogy ki merre menjen, elindultak két irányba a patakparton. Amikor elhalt a lovaik csörtetése, Argos előmászott a trutymóból, leverte magáról a sár nagy részét, és vigyorogva búcsút intett a zsoldosoknak.

Ostobák! Így megszívni egy ilyen ócska trükköt, rázta meg a fejét hitetlenkedve, majd, mint aki jól végezte a dolgát, elindult visszafelé.

II.

Vagy jó fél órán át csörtetett a szemerkélő esőben, méla unalommal kerülgetve a bokrokat, míg feltűntek a fogadó barátságos fényei. Argos óvatoskodás nélkül nyitott be, bízván abban, hogy nem vár rá odabent keményebb ellenfél a kocsmáros nejénél, hisz az épkézláb emberek most éppen őt keresik az erdőben. Mielőtt átlépte a küszöböt, gondosan leverte a sarat a csizmájáról, no, hát ezt még nagyon régen nevelték bele, sőt valami köszönésfélét is eldünnyögött, aztán szétnézett az egyszerű berendezésű ivóban.

A kocsmárosné éppen a tűzhely közelében sürgött-forgott, ám a váratlan vendég belépésére megdermedt, és még az égieket káromló szavak is a torkára forrtak döbbenetében.

– Csomagolj nekem száraz ruhát, élelmet, bort, és nyergeld fel a legjobb lovat az istállóban! – adta ki a parancsait Argos, egyáltalán nem törődve az asszony meghökkenésével, majd elindult a fogadó egyetlen szobájának ajtaja felé. Már a kilincsen volt a keze, amikor visszaszólt:

– Sőt, ne kicsinyeskedj, a báró lovát nyergeld! – utasította határozottan a meghökkent asszonyságot, majd belépett a szobába.

Odabent a várt kép fogadta, a báró még eszméletlenül feküdt, homlokát nedves kendő hűsítette. Sebeit is bekötözték, de a vérveszteség nyilván nagyon elgyöngíthette. Felesége a szobácska egyetlen asztalánál ült, szemben az ajtóval. Komornája segítségével a sírás nyomait tüntette el arcáról, bő kézzel alkalmazva a púdert és más drága kenceficéket.

Argos belépésére az asszony aprót sikkantott, majd felpattant, elészaladt, és a nyakába borult.

– Ó, kedvesem, hát visszajöttél!

– Nem bírtam elmenni anélkül, hogy még egy utolsó csókot váltanánk, Elza, szívem egyetlen szerelme! – búgta Argos, oly sok év rutinjával.

– Ne hagyj el, vigyél magaddal, nem bírok nélküled élni!

– Nem tehetem. Az én életem veszéllyel teli, nem vihetlek magammal – magyarázkodott széles gesztusokkal. – De egy utolsó emléket szeretnék adni neked. Nem értékes, hisz szinte semmim sincsen, de szeretném, ha megőriznéd – ezzel letépte legfelső inggombját, megcsókolta, és átadta a bárónénak. Az oly áhítattal vette át, mintha drágakövekkel kirakott ékszer lenne, majd elrejtette dekoltázsának feneketlen mélységében.

– Köszönöm, kedvesem, megőrzöm, amíg élek. Ó, bár én is adhatnék neked valamit!

Jaj, még egy ilyen buta libát, nyögött fel magában Argos.

– Nincs véletlenül egy képed magadról, Elza kedves? – súgta, és az asszony nyakában lógó medalion felé intett tétován, remélve, hogy rávezetheti a megoldásra.

– Ó, persze! A medalionom! Még apám készíttette rólam, ez az egyetlen emlékem tőle.

– Ilyen értékes holmit nem fogadhatok el – tiltakozott Argos, miközben lecsatolta a láncot a nő nyakából.

– De, legyen a tied, így sosem felejthetsz el!

– Amúgy sem felejthetlek, hisz te voltál életem legnagyobb szerelme! – mondta Argos, miközben zsebre vágta a medált, láncostul. – De most már mennem kell.

Még néhány viharos csókot váltottak, majd kibontakoztak egymás öleléséből.

– Az égiek legyenek veled, kedvesem! – sírt a báróné.

– Veled is!

– Szeretlek, és örökre szeretni foglak!

– Én is!

– Ne hagyj el!

Na, ne kezdjük elölről, döntött Argos, és egy utolsó búcsúcsókot hintve a hölgy felé, kilépett az ajtón. Odakint majdnem elkezdett fütyörészni, olyan jó kedve volt, naná, a medál – aranylánccal! – legalább húsz dukátot ér, talán többet is, igazán busás kereset egyetlen éjszakára! És tulajdonképpen ez az Elza egészen szép nő, bár kissé korlátolt elmével áldották meg az égiek, gondolta, majd továbblépett tennivalóinak hosszú listájában.

Letudva a búcsúzás kellemetlen procedúráját kisietett az istállóba, és átvette a kocsmárosné által készített úti csomagot. Gálánsan megköszönt mindent, fizetett, hisz most már ezt a luxust is megengedhette magának, és kivezette a báró lovát az udvarra. Odakint egy vékony kis árny surrant mellé.

– Búcsúzni jöttem!

Argos magához ölelte a báróné komornáját, és ismételten megengedett magának egy félperces csókot.

– Szervusz, szépségem! Százszor annyit érsz, mint az úrnőd, sajnálom, hogy el kell hagyjalak.

– Nem kell a bolond szócséplés, Argos! Én Raan Masan utcáin nőttem fel, nem vagyok olyan ostoba, mint a báróné. Bizonyos vagyok benne, hogy semmivel sem jelentek neked többet, mint bármelyik nő, és hogy soha többé nem találkozunk, de nem bánom, hogy így alakult. Az égiek legyenek veled! Ja, és itt van Gondal erszénye, nem tudom mennyi lehet benne, tedd el! – mosolygott rá a komorna.

Ez egy talpraesett lány, gondolta Argos elégedetten, hisz mindig is nagyra értékelte, ha valaki képes kihasználni az égiek adta lehetőségeket, és eltette a pénzt.

– Remélem, nem fogsz ezért bajba kerülni – jegyezte meg, félig magának, inkább csak a lelkiismerete megnyugtatása végett.

– Ne aggódj miattam, ebben a felfordulásban bárki elemelhette volna, és úgyis téged fognak gyanúsítani – biztatta a komorna, még mindig mosolyogva.

Köszönöm kislány, pont ez hiányzott még nekem, törődött bele az újabb fordulatba hősünk, ám nem húzta tovább az időt.

– No, az égiek legyenek veled! – intett búcsút, és kivágtatott az éjszakába.

III.

Khazai Argost kifejezetten megnyerő külsővel áldották meg az égiek. Fekete haja, éjsötét tekintete, markáns arca és arányos termete után igen gyakorta fordultak meg mindenféle asszonyszemélyek, kedves és örökkön őszintének tűnő mosolya pedig szinte mindenkiben bizalmat ébresztett. A helyzetet még tovább súlyosbította, hogy hősünk ezzel tökéletesen tisztában volt, és folyamatosan visszaélt adottságaival.

Ennek köszönhetően gyakorta volt kénytelen menekülni megcsalt szeretők, becsapott ismerősök, rászedett idegenek vagy más okból bosszúszomjas egyének elől. Ebben az eltelt évek alatt már nagy rutinra tett szert! Gondal báró ostoba emberei nem vehették fel vele a versenyt!

Alig háromnapnyi bújócskázás után jutott el Khaza várába. Mivel ismerte a vár környékén lévő összes titkos ösvényt, vadcsapást és rejtett szurdokot, nem jelentett neki nehézséget átejteni a rá vadászó csapatokat. Inkább élvezte a játékot, mint hogy aggódott volna, és egy pillanatra sem fogta el a kétely, hogy esetleg elkaphatják.

Azért mégis örült, amikor megpillantotta a fekete kövekből rakott bástyákat, és a mogorva falak védte palota égbe törő tornyainak kecses sziluettjét, már csak azért is, mert szerette ezt a várat. Hiába, a régiek tudtak építkezni! Illetve az első khazai nagyhercegnek, a jó emlékű Csonttörő Morvinnak még nem okozott sem anyagi, sem erkölcsi problémát néhány tízezer aranydukát, vagy akár pár száz szolga élete, ha arról volt szó, hogy biztosan legyen védve a családi fészek.

Argos elkerülte a büszke vár alatt megbúvó kis falut, hisz kémek mindenütt vannak, és csak a hegycsúcs közelében tért rá a kapuhoz vivő útra. Még jó tucat méterre volt a vasalt ajtószárnyaktól, amikor azok kitárultak.

– Szervusz, kölyök! – köszöntötte barátságosan a tíz-egynehány év körüli fiút, aki egyedül küzdött a nehéz ajtószárnyakkal.

– Legyen üdvözölve, Argos úr! Két napja járt itt Gondal báró követe, a távozása után a nagyherceg úr igen haragos lett, és parancsot adott, hogy figyeljünk, mert nemsokára megjön Argos úr is. Az öcsém már elrohant értesíteni a nagyherceg urat, hogy megérkezett Argos uram – hadarta egy szuszra a gyerek.

Ajaj, kapok megint a fejemre, gondolta Argos morózusan. Azért egy rézpénzt adott a fiúnak, mert hisz kedvelte, és morc gondolatait leplezendő, mosolyogva barackot nyomott a fejére.

– Ügyes gyerek vagy, Tan! – köszönt el tőle, és elindult a palota felé.

Megállás nélkül lovagolt át a külső vár néptelen utcáin. Lova patáinak dobogása kísérteties visszhangot vetett a pergő vakolatú, lakatlan házak megszürkült falain. Senki nem élt már itt, hosszú esztendők óta.

A belső várba vezető nyitott kaput két jókora kőoroszlán őrizte, a Khazaiak büszke címerállatai. Argos már csak megszokásból is megfricskázta az egyik cicus orrát, majd belépett.

A feltáruló, széles udvaron néhány ember végezte napi megszokott munkáját, akik érdeklődve pillantottak fel, míg hősünk ráfordult a palota felé vivő útra. Néhányan üdvözölték is, ezeknek barátságosan visszaintegetett, és a többiek sem köptek utána, ami szintén tiszta jó érzés volt. Kellemes újra itthon lenni, merengett, aztán gondolatai elkalandoztak a dicső múltba. Hát igen, régebben itt még szolgák és katonák százai nyüzsögtek, ám mára már hova tűnt a valaha volt gazdagság és pompa!

De rögtön elmúlt keserű szájíze, amikor belépett a palota előcsarnokába, ahol már várt rá Annabel nagyhercegnő. A gyönyörű fiatalasszony ragyogása elnyomta a falakból áradó öregség savanyú leheletét, aranybarna szeme töretlen gyönyörűséggel tündökölt, ahogy átölelte fogadott fiát.

– Csakhogy megjöttél Argos! Amióta itt járt Gondal követe, nagyon aggódtunk miattad. Mindjárt jön Sharen is.

És mintegy végszóra, belépett a terembe a ház ura, Khaza nagyhercege, a nemesvérű Győzhetetlen Sharen. Sötétkék háziköntösét viselte, és jól láthatóan most ébredt fel délutáni szunyókálásából, ősz haja ezer irányban, szerteszét állt. Mellesleg egyáltalán nem úgy nézett ki, mint aki nagyon aggódik bárkiért is. Alig-alig támaszkodva botjára, végigbicegett a termen, és maga is üdvözölte Argost. Aztán persze rögtön nekilátott parancsokat osztogatni:

– Asszony, intézkedj a vacsoráról, te pedig, fiam, gyere fel a dolgozószobámba. Beszédem van veled! – tért azonnal a lényegre, minimálisra szorítva az illem diktálta tiszteletköröket.

Mindig is rámenős volt az öreg, gondolta Argos rosszkedvűen, előre unva a fejmosást, amit kapni fog, miközben felfelé haladtak a számolatlanul hosszú lépcsőkön. Sharen láthatóan nehezen bírta tartani a saját maga diktálta tempót, de Argos tudta, hogy ha ezt szóba hozná, abból nagy balhé kerekedne. És minek frusztrálni egy amúgy is ideges, bár kissé már fogatlan oroszlánt?

A dolgozószoba a középső torony legfelső emeletén kapott helyet, ablakaiból, melyek a négy égtáj felé nyíltak remekül szemmel lehetett tartani a várat és környékét. Régebben ezeket az ablakokat üvegtáblák fedték, mára már egyszerű fa zsalugáterek óvták a szobát a zord szelektől. Nyáridő lévén most nyitva álltak, megteremtvén a kellően viharos alaphangulatot a beszélgetéshez.

Sharen nagyot sóhajtva leült kedves karosszékébe, maga mellé támasztotta botját, majd metsző pillantást vetett a szoba közepén ácsorgó, és némileg unott képet vágó Argos felé.

– Fiam! – kezdett neki a hosszúnak ígérkező szónoklatnak. – Immáron régen felnőtt férfinak számítasz, már harmincadik életévedet is betöltötted, ám úgy érzem, nekem talán még mindig jogom van ítéletet mondani feletted, amint egy engedetlen gyermek felett ítélkezik a jóakaratú, ám szigorú atya.

Argos merengve kinézett a seszín fellegekre. Ó, ti égiek, hát hányszor hallgatta már végig ezt a szöveget! A nagyherceg zavartalanul folytatta:

– Hisz már apádat is én neveltem, miután oly fiatalon árvaságra jutott. Büszke voltam rá, nem volt nála derekabb lovag, igazszívűbb férfi! Igen, büszke voltam rá, és amikor elesett a harcmezőn, úgy éreztem, ez az én hibám is. Ha többet intettem volna türelemre, megfontoltságra, ha szélesebb körű nevelést kapott volna, akkor talán nem halt volna meg fiatalon, csatában. Megesküdtem neki, hogy felnevellek, és magamnak, hogy nem követem el még egyszer ugyanazt a hibát.

Hm, gondolta Argos, vajon elmondja megint a rongybabás anekdotát?

– Téged megpróbáltalak más eszmék szerint nevelni, például emlékszel, mikor gyermekkorodban Nanni unokanővéred itt töltött egy nyarat?

Argos rezignáltan sóhajtott, elmondja!

– Volt egy rongybabája, akinek te egyszer páncélt és fakardot fabrikáltál. És amikor megmutattad nekem, büszkén mondtad, ím hőst faragtál a babából. Én akkor megmagyaráztam, hogy a hadi dicsőség semmivel sem több, mint amit más mesterségek tudói is elérhetnek, ha szorgalmasan végzik munkájukat.

„Ám úgy látszik, ismét hibáztam!” skandálta magában Argos az ismerős szöveget.

– Ám úgy látszik, ismét hibáztam – emelte fel hangját a nagyherceg. – Te úgy élsz, mint egy közönséges csavargó, kísérted végzeted, és hála az égieknek, hogy még nem késeltek meg egy mocskos sikátorban. Muszáj neked mindenkit becsapnod, mindenki asszonyát elbolondítanod, mindenki pénzét elcsalnod? Miért hiszed, hogy én majd újból és újból elsimítom a gaztetteidet?!

Itt kénytelen volt levegőt venni, és Argos gyorsan kihasználta a pillanatnyi csend nyújtotta lehetőséget.

– Ugyan, Sharen papa – vetette közbe békítőleg –, hidd el, nem tehetek róla, én nem keresem a bajt. Igyekszem, mindig is igyekeztem a Khazaiak nagy nevéhez méltón viselkedni – folytatta kissé kenetteljesebb hangon, de nem merte nagyon eltúlozni, mert Sharen mindig is könnyen kiszúrta, ha nem gondolt valamit igazán komolyan. – Csak most utoljára kérem, hogy segíts!

– És higgyem el, hogy utána megváltozol? – emelte fel hangját az aggastyán.

– Jó, ha neked nem megy, majd elintézem magam a bárót – blöffölt fapofával hősünk.

– Mi az, hogy nekem nem megy?! Mit képzelsz te rólam?! – harsogta Sharen. Néhány galamb ijedten elrebbent a torony tetejéről. – Lehet, hogy kegyvesztett lettem, hogy elvették a földjeimet, hogy nincs egy árva vasam se, hogy öregszem, és már a kardot sem úgy forgatom mint régen, de egy olyan kis nyikhajjal, mint a drágalátos Gondal bárócska, még fél kézzel elbánok! Te csak menekülj a női szoknyák mögé, mint gyermekkorodban, a férfimunkát pedig bízd ide!

Argos ismét az ablak felé fordult, mert nem tudta visszafogni vigyorát a skarlátfejű aggastyán láttán.

– Tehát elintézed? – kérdezte, és tökéletesen biztos volt a válaszban. Lényegében csak azért ugrott haza, hogy erre rávegye az öreget.

– Persze – válaszolta a nagyherceg, immár sokkal megtörtebb hangon. – Nézd fiam, én öregszem, bármikor meghalhatok. Ki fog akkor rád vigyázni? Hidd el, az aggodalom beszél belőlem, amikor tanácsokkal látlak el. Lehet, hogy helyes, hogy nem fogadod meg őket, és éled az életed, de… Nézd, nem mondhatod, hogy túl erőskezű apád lettem volna.

Argos összehúzta a szemöldökét, és visszafordult az ablakból. Jé, most valami új következik?

– Mindig hagytam, hogy a saját fejed után menj, és te mindig vissza is éltél ezzel. Jó, én sem vagyok tökéletes, lehet, hogy hiba volt vénségemre asszonyt hozni a házhoz, bár mentségemre, nem tehettem mást, amikor egyetlen vér szerinti gyermekem meghalt, hisz a családfőnek kötelessége gondoskodni az örökösről. De szóltam én egy szót is, amikor legidősebb fiam pont kilenc hónappal azután született, hogy én betegen feküdtem egy nyavalyás bokaficam miatt? Említettem én neked bármikor is, hogy milyen furcsa, hogy leányom haja hollófekete, míg én és Annabel barnának születtünk? Vagy hogy legkisebb fiam éppen olyan alakú anyajegyet visel a vállán, mint szegény apád? Tettem erre akár egyetlen megjegyzést is? Nem, soha. Hisz te mégis szegről-végről rokon vagy, és nehogy már az a mocskos trónbitorló Aelan tegye rá kezét Khaza várára a halálom után, aki most királynak hiszi magát, mert sikeresen megmérgezte a nagybátyját! – emelte fel a hangját ingerülten, és ökölbe szorított kézzel megfenyegette a kék eget. Aztán ismét csendesebben folytatta:

– Ám nem hiszem, hogy ezt rajtam kívül bárkivel is megtehetted volna büntetlenül. Cserébe annyit kérnék, hogy telepedj le végre. Most. Maradj itthon, vedd át a birtok irányítását. Megöregedtem, kell a segítséged. Megtennéd ezt értem, és saját érdekedben is? – fejezte be lehajtott fejjel a nagyherceg.

Kínos csend nehezedett a szobára. Argos, hogy zavarát elrejtse, kikönyökölt az ablakon. Roppant kényelmetlenül érezte magát, mint mindig, ha régebbi, utólag talán kissé meggondolatlannak tűnő tetteivel szembesült. Bár régóta sejtette, hogy Sharen azért még nem olyan szenilis, mint amilyennek néha látszik. Egy pillanatra még az is megfordult a fejében, hogy az öregnek igaza van, hogy itt maradhatna, hogy milyen szép, békés életet élhetne. Egy pillanatra úgy érezte, hogy így lesz helyes. Ám a következő pillanatban lenézett, és a várfal mellett futó patakban megpillantott két ruhát mosó cselédlányt.

Az egyik nem számított, régről ismerte, de a másikat még sosem látta. Az új lány mélyen a vízben állt, és hogy szoknyája ne legyen vizes, feltűrte azt, megvillantva gyönyörű lábszárát. És az iménti pillanat, az a nagyszerű és nemes érzésekkel teli elszállt. Argos, sorsfordító problémáit azonnal ejtve belefeledkezett a lány bámulásába. Sharen, rosszat sejtve feltápászkodott karosszékéből, és mellé bicegett. Kinézett az ablakon, majd nagyot sóhajtva megszólalt:

– Két napja érkezett, a favágók találtak rá. Nincs semmije, és ráadásul néma is. Bár persze mikor is számítottak neked az ilyen apróságok… ! – mondta, majd rövid szünet után folytatta: – A báró miatt meg ne aggódj, a kémei már úgyis jelentették neki, hogy itt vagy, fogadom, hogy holnap estére megérkezik. Majd elbeszélgetek vele. És most menj, még lekésed a vacsorát! Én még elmélkednék egy sort.

Argos felrezzent, elszakadt az ablak kínálta látványtól, valami bocsánatkérés-félét is elmormolt, majd leviharzott a lépcsőn. Egy megtört, fáradt és szomorú öregember nézett utána.

IV.

Persze nem vacsorázni ment, dehogy! Elméjét teljesen lefoglalta az a kis cselédlány. Kisietett a palota udvaráról, le a patak menti kiskapuhoz. Itt lelassította lépteit, és mint enyhén unatkozó, szórakozott nemesifjú folytatta útját, immár a fal külső oldalán. Hamarosan feltűnt a nő, magányosan ücsörgött a patakparton, tekintete a semmibe révedt. Argos örömmel konstatálta, hogy a fentről látott másik már nincs mellette, tehát annak a lerázásával már nem kell szöszölnie.

A kislány is kihasználta, hogy felügyelet nélkül maradt, láthatóan eszébe sem volt dolgozni, csak bámulta a patak hullámait. Argos fél szemmel figyelte, mikor veszi észre, hogy nincs egyedül, aztán hamar belátta, hogy erre hiába vár, hát megköszörülte a torkát.

A lány úgy perdült meg, mint akit kígyó mart, fél kezét védekezőn emelte maga elé.

– Bocsáss meg, nem akartalak megijeszteni – szabadkozott gyorsan Argos, felöltve legmegnyerőbb, egyes rosszmájú ismerősei által „asszonygyilkos”-nak nevezett mosolyát.

A lány megkönnyebbülten kifújta az eddig bent tartott levegőt, aztán kérdőn nézett Argosra. Sötéten megcsillanó tekintetében végtelen mélység nyílt, egy hosszú pillanatra feledtetve hősünkkel, hogy végül is csak egy cselédlányka. Egy hosszú pillanatra izgatóan titokzatosnak tűnt az a fekete szempár, Argos el is határozta magában, hogy neki pedig ez a nő kell. Mindenáron. Azaz nagyjából úgy, mint az összes eddigi.

– Apám említette, hogy egy új lány érkezett, nyilván te vagy az – kezdett hát bele a játékba. – Bár az öreg nem mondta, hogy ilyen szép az új jövevény – fűzte hozzá.

A kis szöszi értetlenül vonta fel a szemöldökét.

– Megtudhatnám becses nevedet? – kérdezte Argos, majd egy lélegzetvételnyi szünetet sem hagyva folytatta: – Jaj, de ostoba is vagyok, hisz apám mondta, hogy néma vagy. Bocsáss meg!

Kissé félrefordította a fejét, és felvette a bűnbánó-és-ijedt-kisfiú arckifejezést. Nem sok sikerrel, hódításának tárgya oda sem figyelve legyintett, láthatólag már ismét máshol jártak a gondolatai.

Argos leült mellé, egyelőre nem túl közel, hogy ne riassza el. A lány ránézett, aztán felkapta a szappant, és néhány kusza vonalat rajzolt a vele a patak medrének egyik fekete kövére. Látván Argos értetlen tekintetét, vállat vont, és tovább fixírozta a semmit. Eltartott még egy fél pillanatig, míg Argosnak leesett a tantusz, és az ábra betűkre bomlott a szemei előtt. „Esmael”.

– Honnan tudsz te írni? – csodálkozott.

A lány megint csak a vállait vonogatta, aztán letette a szappant, mire az rögtön belecsusszant a vízbe. Argos egy szórakozott mozdulattal elkapta, mielőtt túl messze vitte volna az ár, és biztonságos távolba helyezte Esmaeltől, de ekkor már kész terve volt.

– Engem Argosnak hívnak, Khazai Argosnak – mutatkozott be, aztán várt egy kicsit, de mivel a neve semmi reakciót nem váltott ki a lányból, arra következtetett, hogy az még nem hallott róla. Megnyugodva folytatta: – Sharen nagyherceg fia vagyok.

Bár csak fogadott, pontosított magában, de ez a hangzatos cím sem keltette fel Esmael érdeklődését, így rátért a lényegre.

– Szerintem nagy pocsékolás, ha egy ilyen művelt, írástudó lánnyal cselédmunkát végeztetnek. Nem értem, hogy anyám miért ilyen munkára osztott be – jelentette ki nagy hangon, aztán egy kicsit megtorpant.

Most, hogy így felvetette, rájött, hogy tényleg nem érti. No de nyilván ez a buta kis libácska nem adta Annabel tudtára, hogy tud írni, magyarázta meg gyorsan magában a furcsaságot.

– Azt hiszem, te ennél jóval többre vagy képes, és ha megtudnánk, hogy eddig mivel is foglalkoztál, akkor könnyen találhatnánk inkább neked való munkát – folytatta. Kicsit várt, de Esmael egy kurta fejmozdulattal sem adta tudtára, hogy megértette volna a hallottakat.

Némileg nehéz felfogásúnak tűnik, de sebaj, gondolta Argos. Végül is az alakja jó, vigasztalódott, és nekiállt elmagyarázni még egyszer.

– Szerintem, ha az anyám megtudná, hogy hol, milyen munkát végezve éltél eddig, akkor most is olyan feladatot adna neked, amihez értesz. És meggyőződésem, hogy úgy sokkal könnyebb életed is lenne. Hiszen lehet, hogy akár komorna is lehetnél, vagy titkári feladatokat is elláthatnál a házban, ha már egyszer írástudó vagy. Nem hiszem, hogy eddig mosónő lettél volna, a kezed sokkal finomabb annál – ismételte el gondosan tagolva mondókáját.

Ekkor végre lány tétován bólintott, így Argos megkönnyebbülten abbahagyta, mivel nem szeretett a kelleténél sokkal többet hazudni.

– Szóval Esmaelnek hívnak?

Bólintás.

– Akkor Esmael, mi lenne, ha elkísérnél a palotába, a könyvtárszobában van papír, meg tinta, és leírhatnád, hogy ki vagy, mit csináltál eddig, hogyan kerültél ide. És én majd közbenjárok a házban, hogy most is olyan feladatot bízzanak rád, amihez értesz – ajánlotta fel nagylelkűen. – Gyere! – állt aztán talpra, és felsegítette Esmaelt is.

Ám mielőtt elindulhattak volna, a kapu felé vezető úton megjelent egy termetes asszonyság. Hogy nem tudott ez fél perccel később jönni, háborodott fel magában hősünk, de gyorsan alkalmazkodott a megváltozott helyzethez.

– Bár, most, hogy belegondolok, még sok dolgom van, amit el kellene intéznem! Jobb lenne, ha később találkoznánk – fordult vissza a lány felé. – Mondjuk napnyugtakor, az öreg kút mellett?

Esmael erre is bólintott, aztán intett még egyet búcsúzóul, Argos pedig gyorsan elhúzta a csíkot, mivel a matróna már igen közel járt. De így is elkésett, nem kerülhette el teljesen.

– Legyen üdvözölve, Argos úrfi! – köszöntötte a nő, szélesen mosolyogva.

Hiába adod az ártatlant, vén boszorkány, azért tudom, hogy mihelyst eltűnök a színről, fel fogod világosítani a kislányt, hogy ki vagyok, és miért nem szabad velem szóba állni, morgott magában, de erőt vett magán, és illedelmesen köszönt ő is.

Ám szerencsére nem kellett tovább udvariaskodnia, mert az asszony sietett.

– Bocsásson meg, Argos úrfi, de nem szabad hosszan magára hagyni ezt a habókos lányt, még kárt tesz valamiben! – magyarázkodott, és folytatta útját.

Argos fejcsóválva nézett utána, majd vigyorogva továbbment. Legalább az este sem fog unatkozni, gondolta elégedetten. Bár lehet, hogy a kis szöszi nem jön el. De mindegy, ezen kár előre rágódni, majd amikor aktuális lesz a probléma, majd akkor kitalál valamit, zárta le magában a témát, és visszasietett a palotába, remélve, hogy nem nagyon kési le a vacsorát.

V.

Persze nagyon lekéste, a teljes család ott várt már rá az ebédlő melletti kis szalonban.

Amikor végre odaért, Sharen egy pillantást sem vesztegetett rá, hanem karon fogta feleségét, a gyönyörű, fiatal Annabelt, és emelt fővel átvonult az ebédlőbe, három gyermekük pedig illemtudóan és szintén némán követte őket. Állatira megbántottnak néz ki az öreg, állapította meg Argos, és némi bűntudatot is érzett, miközben helyet foglaltak a hatalmas tölgyfa asztal mellett, ami most csak hat személyre volt terítve.

A fagyos hangulat később sem oldódott fel. Bár Annabel megpróbált beszélgetést kezdeményezni, felvetve, hogy a legfrissebb hírek szerint a Szent Lovagok Amani és Raddani Rendháza már megint összerúgta a port, holmi értéktelen, a Monshen csúcsai között fekvő birtokon, és még az is lehet, hogy kivonulnak egymás ellen, de láthatóan senkit sem érdekelt a téma, így hát nem erőltette. A gyerekek is megérezték a feszültséget, és meglepően csöndesen étkeztek, Argos pedig azért hallgatott, mert azon törte a fejét, hogy beszéljen-e Annabellel Esmaelről vagy sem. Végül úgy döntött, hogy tartozik ennyivel a kis szöszinek, bár semmi kedvet nem érzett hozzá. De azért mégis jó lenne, ha Annabel utánaérdeklődne az új lánynak, mert ha valami nemesember elveszett csemetéje, akkor még baj is lehet abból, ha lépcsőt sikáltatnak vele.

Ám ez mindössze másodrangú probléma volt a szemében, hát gyorsan elnapolta, és amikor a vacsora véget ért, udvariasan, ám sietve kimentette magát és lelépett. Már nem volt sok ideje naplementéig, és a fontos dolgokat nem szerette lekésni. És hát mi lehetne fontosabb, mint egy karcsú kis leányzó?

Az öreg kút a vár legelhagyatottabb terecskéjén állt. Ezt az udvart északról mogorva, csupasz kőből emelt falak határolták, ami alatt már az alsóvár erődítményei álltak. A másik oldalon valaha szép, de mára már leromlott melléképületek választották el a vár többi részétől. Argos remélte, hogy itt nem fogja senki megzavarni a várakozását. Úgy is lett, aztán percre pontosan, amikor a vöröslő napkorong lebukott a várfal mögött, megjelent Esmael.

Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint aki tetszeni szeretne bárkinek is, a cselédek közönséges ruháját viselte, szőkés tincseit durva, sötét színű kendő fedte.

Tehát még mindig nem jött rá, hogy mit akarok tőle, vonta le a konklúziót Argos, de nem csüggedt, így érdekesebb volt az egész! Közben Esmael észrevette, kimérten biccentett, majd határozottan elindult a palota hátsó kapuja felé.

– Várj! – sietett utána Argos, és elkapta a karját. – Nem arra megyünk!

A lány megfordult, és csodálkozó tekintettel meredt a férfira.

– Tudod, nálunk estére bezárják a könyvtárszobát, és habár nekem van kulcsom, azért nagyon feltűnő lenne, ha ilyen késői órán fény szűrődne ki az ablakokon. De nem kell kétségbe esni, hisz a szobámban van kalamáris, meg papír, és ott is lekörmölheted azt az irományt – fejezte be nagylelkűen helyben improvizált tervének előadását, majd ezzel kézen fogta a lányt és elkezdte vezetni. Közben elégedetten megállapította, hogy mégsem lehetett ez annyira gyenge mese, mint hitte, mivel a kislány vonakodás nélkül követte.

Argos szobája a keleti szárnyban volt, távol mindenki lakosztályától. Mikor odaértek, Esmael határozottan megállt az ajtóban. Odabent halott sötét fogadta őket, mindössze az ablaktáblák résein óvakodott be némi szürkületi fény. Argos kedvelte az ilyen romantikus megvilágítást, de mivel Esmael nem mozdult az ajtóból, sóhajtva meggyújtotta az asztalon lévő gyertyatartó egyik ágát. Erre a lány végre belépett, de nem azért, hogy szépen letelepedjen, mondjuk az ágyra, ahogy azt Argos eredetileg képzelte, hanem hogy az asztalhoz lépve elkezdjen írószerszámot keresni a fiókokban.

Gyorsan lelt is egy teljesen beszáradt tintatartót, ezt egy határozott mozdulattal Argos kezébe nyomta, majd látva értetlen arckifejezését néhány kézjellel utasította, hogy öntsön rá vizet, vagy szerezzen egy újat. Ezután visszafordult, hogy papírt is előbányásszon, az amúgy főleg port tartalmazó fiókokból. Reggeli tétovaságának nyoma sem volt, mozdulatai nyugodt, biztos határozottságot sugalltak. Most igazi, nagyvilági dámának tűnt.

Lehet, hogy érdekes lesz ez az éjszaka, merengett Argos, majd engedelmesen távozott, hogy teljesítse a hölgy óhaját. Közben forrón remélte, hogy a levélpapírokat már régen megették az egerek. Hisz mikor írt ő utoljára ebben a szobában?

Nem volt szerencséje, mire visszatért az életre lehelt tintatartóval, Esmael már egy köteg megsárgult papír előtt ült, kezében minden tollak öregapjával. Átvette tőle a tintát, majd elkezdett írni. Argos a válla felett olvasta.

„Most, hogy egyre több emlékem tér vissza, átlátom, hogy minő szerencsétlenség is esett meg velem, és hogy igen sürgősen hathatós segítségre van szükségem. Ez okból írom e feljegyzést, remélve, hogy az Égiek megsegítenek, és megértő fülekre lel kérésem.”

Argos csüggedten rogyott le az ágyra. Na ne! Ez a nő komolyan veszi, hogy most elmeséli az életét. Ami pedig nem lehet annyira kalandos, hogy akár egyetlen forró csókkal is felérjen.

Kurtán felsóhajtott, majd elmerengett, hogy megkísérelje-e rábeszélni a nőt az írás felfüggesztésére, vagy inkább türelmesen várja meg, amíg végez? Mindig is gyűlölt pusztán szemlélőként részt venni az életében, tehát most is inkább cselekedni lett volna kedve, ám a fáradtságtól majd leragadt a szeme, hisz az elmúlt három nap alatt összesen sem sikerült nyolc órát aludnia, hát végül letett a lány meggyőzéséről. Majd csak abbahagyja magától is! Egy kurta pillanatra még az eszébe jutott, hogy talán kihasználhatná nyilvánvaló fizikai fölényét, de azonnal elvetette az ötletet. Egy nemes az nemes, és nem strici!

Aztán, jobb elfoglaltság híján, megbámulta a lány lábait, először lentről felfelé, majd fentről lefelé is. A toll egyenletes percegése nyugalommal töltötte el, Esmael gyorsan és megállás nélkül írt. Hm, lehet, hogy tényleg úrnő, vagy talán az égiek szolgálólányának készült, mielőtt ide vetette volna a kifürkészhetetlen sors. Érdekes, gondolta, elnyomva egy ásítást. Csak el ne aludjon, mielőtt rátérnének a lényegre!

Arra ébredt, hogy a felkelő nap vigyorog az arcába. Szitkozódva feltápászkodott, kitörölte a szeméből az álmot. A nő persze sehol. Hogy valaha is itt járt, azt csak egy sűrűn teleírt papírlap jelezte, az íróasztal tetején.

Hát ezt alaposan elszúrtam, összegezte a helyzetet. Ám pillanatnyi hezitálás nélkül túllépett csalódásán. Majd találkoznak még! Viszont most már sietnie kellett, ha nem akart összefutni a báróval.

Gyorsan összepakolt, kevéske holmija különösebb rendezgetés nélkül is gond nélkül elfért kis méretű hátizsákjában. Már az ajtóból lépett vissza, győzött a kíváncsisága, összehajtotta, és zekéjének belső zsebébe süllyesztette a nő macskakaparását. Majd valahol, nyugodtabb körülmények között elolvassa a kicsi lány életének nagy regényét!

Az udvaron már nagy volt a nyüzsgés, így a hátsó kapu felé tartott, amerre kevesebben jártak. Megpróbált úgy lelépni, hogy minél kevesebb ember vegye észre távozását, no nem mintha erre bármi különösebb oka lett volna a megszokottakon kívül, de már csak rutinból is igyekezett észrevétlen maradni.

Már majdnem kint volt, mikor elhagyta a szerencséje. Egy sovány, középkorú asszony fordult rá az útra, közvetlenül vele szemben, akiben Tan édesanyját vélte felismerni. Őt az elmúlt években számtalan okból és nagyon sikeresen kerülte, így most megdöbbent, hogy mennyire megöregedett.

– Szervusz, Léra! Izé… Tegnap láttam Tant, nagyon eleven kölyök, igaz? – nyögte ki zavarában.

– Igen, nagyon eleven és nyughatatlan. Épp olyan nagy gazember lesz, mint az apja! – sziszegte dühösen az asszony, majd választ sem várva felszegte a fejét, és továbbment.

Argos vett egy mély levegőt, ezt megúszta! A továbbiakban sikeresebben kerülve a feltűnést, elhagyta Khaza büszke várát.

VI.

Egész nap lovagolt, csak rövid pihenőket tartva, az estét pedig a szabad ég alatt töltötte. Másnap délre ért Namradba. Kedvelte ezt az apró városkát, mely ugyan kevés számú kocsmával büszkélkedhetett, de azokban mindig pezsgett az élet, az erre vezető, Raan Masant a déli kikötőkkel összekötő, kövezett útnak köszönhetően.

A kapuőrök már messziről észrevették, és jól látszott rajtuk, hogy nem igazán számíthat a jóindulatukra. Sajnálatos módon mindegyik ismerős volt! Azért nem lassított, és igyekezett olyan arccal elhaladni mellettük, mintha komolyan gondolná, hogy őt itt most be fogják engedni. Persze hogy nem engedték.

– Megállni! – intette le a parancsnokuk. Mögötte álló fegyveresei adtak nyomatékot a szavának.

Argos nagyot sóhajtva megállt, és végigmérte őket. Nem szerette ilyen lényegtelen apróságokkal vesztegetni az idejét, mint holmi senki katonák győzködése.

– Ugyan miért? Ha jól tudom, most éppen nem vagyok kitiltva Namradból – válaszolta unott hangon. – És egyébként is, igyatok meg egy pohár bort a pénzemen, az megnyugtatja az idegeket – nyomott a fickó markába pár ezüstöt.

A hangulat rögtön megenyhült, és a parancsnok is elmosolyodott.

– Azt pletykálják, hogy Sedrakban valaki már megint megdühödött rád, és állítólag nagyon hozzád akarja adni a lányát. Futsz előle, mi? – kérdezte cinkosan kacsintva.

Megesik az ilyesmi, gondolta Argos, bár fogalma sem volt róla, hogy most éppen melyik lány milyen apjáról van szó.

– Miért, szerinted mi mást lehet csinálni egy esküvővel, mint futni előle? – kérdezte hanyagul. A katonák körberöhögték, aztán rövid, barátságos búcsúzkodás után beengedték.

Argos ennek ellenére nem táplált hamis illúziókat azzal kapcsolatban, hogy most talán egy ideig nyugalma lesz. Teljesen biztos, hogy valaki már elrohant értesíteni a városparancsnokot, akivel kölcsönösen rossz viszonyt ápoltak. De most úgy sincs semmi, amibe beleköthetne az a felfuvalkodott hólyag, gondolta végül, és elvegyült a város forgatagában.

Az első sarkon letért a főutcáról, és porszagú, kihalt sikátorok útvesztőjén keresztül közelítette meg kedvenc fogadóját, az előkelő Sánta Vitézt. Jó oka volt elővigyázatosságának, hisz gyakran megfordult a városban, így sokan voltak, akikkel nem szívesen futott volna össze. A fogadó legjobb szobáját vette ki, persze előre kérték az árát, hisz nem először járt itt sem. Mivel volt pénze, ez alkalommal habozás nélkül fizetett. Fürdőt is rendelt, majd felment az emeletre. Végigsétált a szűk, ablaktalan folyosón, melyről vagy fél tucat ajtó nyílt, aztán kinyitotta az utolsót, és belépett a szobájába.

Meglehetősen fáradt volt, hát nem vacakolt sokat, ruhástól végignyúlt az ágyon, lehunyta szemét, aztán csak élvezte a civilizáció nyújtotta kényelmet. Kerek két és fél percig. Ekkor valaki igen durván zörgetett, majd választ sem várva berúgta az amúgy kiváló minőségű keményfa ajtót.

Argos reflexből levetődött az ágyról, végiggurult a padlón, megspékelve magát egy tucatnyi szálkával, majd a szoba másik sarkába érve felpattant, hogy szembenézzen váratlan látogatójával. A szobába hat, a város egyenruháját viselő katona rontott be, utánuk pedig méltóságteljes lassúsággal belépett a nemesvérű Vingritz, a városparancsnok.

– Ah, hát ismét találkoztunk, Khazai Argos… – mondta, majd kis szünet után, arcán gúnyos mosollyal még hozzátette: – …uram. Talán csak nem zavartuk meg valamiben? – folytatta, Argos keze felé intve.

Hősünk, követve a városparancsnok kézmozdulatát, megdöbbenve meredt a kezében tartott éjjeliedényre. Fogalma sem volt, hogy röppályájának melyik szakaszán ragadta magához. Valószínűleg az életösztöne döntött úgy, direktben, hogy ez is megteszi fegyver helyett. Ám úri neveltetésére sem lehetett panasza, zavartalan mosollyal válaszolt:

– Dehogy, Vingritz uram! – legyintett, majd letette a porceláncsészét a földre, és egy elegáns rúgással az ágy alá továbbította. – Szívem repes az örömtől, hogy újra láthatom önt. Minek köszönhetem, hogy drága idejét rám pazarolja?

– Tudja, mindig csodáltam önt. Ön a szerencse kegyeltje. Ha csak egy fél órával hamarabb jön, letartóztathattam volna. Ám sajnos az elmúlt félórában érkezett egy parancs, amelyben Gondal báró visszavonja az ön ellen tett panaszát. Szerfelett furcsa, nemdebár?

Furcsa a te lökött kalapod, tökfej, gondolta mogorván Argos, mivel kellemetlenül emlékezett vissza arra a három órára, amelyet egy fán gubbasztva töltött reggel, a küldönc érkezésére várva.

– Tényleg szerencse, hogy így történt, és elkerültünk egy bosszantó félreértést. Ám ha más oka nincs szívélyes látogatásának, nem bánnám, ha magamra hagyna. Fárasztó utazás áll mögöttem, pihennék. Természetesen, ha még bármit tehetek önért, ajtóm nyitva áll ön előtt! – válaszolta, majd végigmérve az ajtó roncsait még hozzáfűzte: – Bár amint látom, önt ennek az ellenkezője sem hozza zavarba.

Persze maga sem hitte, hogy megúszta ennyivel. Vingritzet nemcsak az a mintegy ötven dukátnyi fejpénz hajtotta, amit innen-onnan begyűjthetne, ha őt valami véletlen, ám nagyon halálos baleset érné a városi fogdában, ellenszenvét személyes indokok is szították. Hiába, kicsinyes lelke nem bírta megemészteni, hogy Argos oly csúful szégyenbe hozta a múlt nyáron, pedig nem is tudta a teljes igazságot!

– Úgy hallottam, hogy ön párbajban legyőzte Gondal bárót – folytatta a városparancsnok. – Ám mint tudja, kis városunkat a bölcs király, legyen áldott a neve, felruházta azzal a kiváltsággal, hogy megtilthassuk az átutazóknak a fegyverviselést. Lenne oly kedves átadni a kardját?

– Nincs kardom. Már jó ideje. Gondalt a saját fegyverével győztem le – válaszolta Argos, majd egy kicsit töprengett, hogy vajon hozzátegye-e még azt is, hogy becsületes párbajban, de végül letett erről. Az etikett legliberálisabb értelmezése szerint sem nevezhető becsületesnek az, amikor egy fegyvertelen emberre tízen rontanak rá.

– Azért ha nem haragszik… – mondta Vingritz, majd katonái felé fordult, és felhagyva a mézesmázos hanggal, durván rájuk förmedt: – Megmotozni!

Ketten azonnal ugrottak. Argos rezzenéstelen arccal tűrte, végül is semmit sem találhatnak nála. Azon gondolkodott, hogy mi lesz a következő húzása a kapitánynak. Talán előhozza azt a régi esetet, amikor leégett a Büszke Sólyom? Gyenge próbálkozás lenne, hisz mindenki tudja, hogy az a vándormuzsikus gyújtotta fel. Tiszta véletlen, hogy ő is ott volt. Az pláne véletlen, hogy a tűzeset éjszakáján kártyáztak. Végül is, honnan tudhatta volna, hogy a fickó allergiás arra, ha veszít? Ha sejtette volna, hogy ilyen nagy cirkusz lesz belőle, bizonyosan nem oszt magának négy királyt az utolsó körben!

– Uram, nézze, papiros! – rezzentette fel töprengéséből az egyik katona.

Arcán félelemmel vegyes undorral adta át az Argos bőrzekéjének belső zsebében talált lapot a kapitánynak. Vingritz átvette, és összevont szemöldökkel olvasni kezdte. Látható nehézséget okozott neki a szavak kibogarászása, de azért haladt vele tisztességgel.

Ó, ti kifürkészhetetlen szándékú égiek, erről megfeledkeztem, gondolta Argos, amikor beugrott neki, hogy hogyan került hozzá a lap. Hőn remélte, hogy semmi rá terhelőt nem írt az a lökött tyúk. Már rég elolvashatta volna, és megszabadulhatott volna tőle! Kizárt, hogy a kapitány ne találna benne valamit, amibe beleköthet. Meg egyébként is, mi köze ennek a felfuvalkodott hólyagnak ahhoz, hogy mit írt az a kis szöszi?

A kapitány ekkor érhetett a második sor közepére, elsápadt, elvörösödött, majd néhány krákogó hangot adott ki. Argos gyorsan ellenőrizte, hogy nála van-e az erszénye, és egy fél lépést tett az ablak felé, miközben rátámaszkodott az asztalra.

Végre Vingritz úrrá lett megdöbbenésén:

– Khazai Argos, a király által rám ruházott joggal élve…

Nem fejezhette be, az asztal maga alá temette. Argos még gyorsan hozzávágta a keze ügyébe eső széket is. Mindössze két katona maradt betakaratlan, az egyik elkövette azt a hibát, hogy nem rántott kardot, puszta kézzel ugrott az immár szintén fegyvertelen Argosnak.

Kapott is a képére rendesen, már az első pofon a földre vitte. A másik elszöszölt a fegyverrántással majd fél szívdobbanásnyit, ezt Argos nem várta végig, fejest ugrott az ablakba. Hamarosan megtapasztalta, hogy milyen kemény a kövezet, pláne az emelet magasságából nézve, plusz milliónyi kis szilánk karmolta végig arcát, kezét.

Hát kellett neki ilyen puccos helyen megszállnia, ahol üvegtáblák vannak az ablakban, a régi, jól bevált, és főként nem szilánkosan törő marhahólyag helyett? Ám sírni igazán nem volt ideje.

Feltápászkodott, és már futás közben nyugtázta az újabb szerencsés fordulatot, mely szerint már megint nem tört el semmije. A következő sarkon fordult, elrohant egy meghökkent, cifra kendős asszonyság mellett, aztán átlendült egy útjába kerülő, szamár vontatta szekéren, megcsúszott az utca közepén folydogáló szennylén, pár követhetetlen mozdulattal visszanyerte az egyensúlyát, és az utca végén megint fordult.

Egyelőre még nem hallotta maga mögött az üldözők lármáját, de ez nem ringatta csalóka reményekbe, saját tapasztalatából tudta, hogy Namrad utcáin minden fogócska kétesélyes. Egyrészt, egy magányos üldözőt könnyen le lehet rázni, a szűk sikátorok, gyakori átjárók, és kusza kereszteződések jóvoltából, ám oly kicsi ez a porfészek, hogy mindössze két tucat katona át tudja fésülni. Ahhoz pedig kétség sem fér, hogy az ő elfogása érdekében négyszer ennyi fegyverest is örömmel mozgósít a bosszúszomjas városparancsnok, hogy a lepra rendezze át az arcát!

Egyetlen esélye a túlélésre az volt, hogy elrejtőzik valahol, így a gazdagabb polgárok házai felé tartott, remélve, ott majd talál biztos búvóhelyet. Határozottan bízott benne, hogy az előkelőbb emberek otthonát talán mégsem meri feldúlni a kapitány.

Pár perc alatt eljutott egy csendesebb sikátorba, melynek egyik oldalát végig embermagas kerítés határolta. Körbenézett, hogy látja-e valaki, majd felhúzódzkodott a fal tetejére, és átvetette magát a kerítésen.

Szűk, kövezett udvarra jutott, a fal mellett egy ponyvával letakart szekér állt. Argos, mielőtt még bárki észrevette volna, bemászott a ponyva alá. Akármit is szállítottak legutóbb a szekéren, az elég régen volt ahhoz, hogy a platón még most is fellelhető maradványai nyúlós, felismerhetetlen és átható szagú nyálkává rohadjanak. Ezt összevetve a szekér kerekei elé állított ékek látványával, hősünk jó esélyt látott arra, hogy azt a közeljövőben sem fogják használni, és így zavartalanul eldekkolhat rajta estig, amikor majd csak talál alkalmat, hogy elhagyja a várost!

Nagyon mogorvává tette a tudat, hogy már megint menekülnie kell. Nem igaz, hogy a városparancsnoknak nincs más dolga, mint hogy ártatlan és törvénytisztelő emberekkel szórakozik, gondolta rosszkedvűen, miközben a lehetőségekhez képest kényelmesen elhelyezkedett a kemény deszkán. Na, és hol akad olyan rablógyilkos, akinek a szemében én még ártatlan, és pláne törvénytisztelő vagyok, fűzte még hozzá, majd az öreg csavargók rutinjával elnyomta az álom.

VII.

Késő estére járt, mikor felébredt. Óvatosan átmozgatta elgémberedett tagjait, majd előmászott a ponyva alól, és szétnézett az udvaron. Módos polgár házába kerülhetett, jókora, kétemeletes épület ablakai néztek vele farkasszemet. Az első emeleti balkonra nyíló fehérre meszelt zsalugáterek ismerősnek tűntek, vajon mikor járhatott itt? Rövid ideig eltöprengett ezen, majd rájött, hogy kié a ház, és ettől kissé rosszul lett. A fehér zsalugáteres ablakok a nemesvérű Vingritz egy szem, és féltve őrzött leányának szobájába nyíltak. Hogy mennyit strapálta magát, míg bejutott ide tavaly nyáron! És milyen gyorsan kellett távoznia!

De nem engedhette meg magának, hogy a kellemes, régi emlékek magával ragadják, most talán még több vaj van a fején, mint ami miatt akkor menekülnie kellett. Optimista szemlélete gyorsan leküzdötte a sokk okozta megrázkódtatást, és már több előnyét is látta annak, hogy ide vetette a sors. Részben igazán itt fogják utoljára keresni. Másrészt ezt a házat ismeri. Harmadrészt, itt talán visszaszerezheti annak a hülye libának a levelét, ami két okból is előnyös, egyszer mert így egy bizonyítékkal kevesebb van ellene (már ha ez az egy ide vagy oda még számít), másrészt megtudhatja végre, hogy mivel is vádolják, már a szokottakon kívül.

Tehát, első pont, megszerezni az írást, második pont, lelépni a házból, harmadik pont, elhúzni a városból. Miután ily módon rendszerezte a rá váró feladatokat, nekilátott a megvalósításuknak.

Először is lemosta az arcát, és úgy-ahogy megtisztogatta a ruháját a lóitató vályúban, mert szerette, ha a lehetőségekhez képest rendezetten néz ki. Utána felkapaszkodott a balkonra, és odaosont a fehérre festett ablakokhoz. Jana, igen így hívták a lányt, jutott eszébe, míg megpróbálta hang nélkül kinyitni a zsalugátert. Szerencsére itt járta óta nem változtattak az ablakszárnyakat záró reteszek elhelyezkedésén, így gond nélkül bejutott.

Egy kis ideig szoktatta a szemét a sötéthez, de a szoba berendezése lényegében változatlan volt. A szemközti fal mellett álló jókora ágyon pedig Jana kisasszony aludt, épp úgy, mint legutóbb. Lágy hullámokat vető, barna hajtincsei kusza ábrákat rajzoltak habfehér vállára, pisze orrocskáját még álmában is felhúzta. Argos elmerengve bámulta, és felidézte réges-régi randevújuk intimebb részleteit, de aztán elfordította a fejét a lánytól. Végül is nem nosztalgiázni jött! Meglehetősen sürgős, és a túléléshez szervesen kapcsolódó elintéznivalója volt.

Hát gyorsan átcsoportosította a figyelmét a padlóra. Tavaly nyáron az egyik alattomos deszkának köszönhette vesztét, amelyik úgy állt bosszút megtaposásán, hogy irgalmatlan nagy reccsenéssel felébresztette a szomszéd szobában macskás könnyedséggel alvó Siliant, Vingritz feleségét. Lett is nagy balhé!

No de melyik is volt az az áruló palló? Argos kétségbeesetten törte a fejét, vajon az a kis vékonyka nyikkant a múltkor, vagy az a nagyobb göcsörtös? Végül feladta, és bízván szerencséjében, nekiindult az ajtó felé. Persze hogy nem úszta meg.

A néma csendet durván törte meg az álnok padló nyekkenése. Jana kisasszony, aki amúgy is elég sokban hasonlított anyjára, azonnal felriadt, és felült az ágyában.

– Argos? – suttogta elkerekedő szemekkel, ám mielőtt teljesen felébredt volna, hősünk, nem törődve a padlóval, két lépéssel mellette termett, és befogta a száját, belefojtva a kitörő sikoltást.

Na, ezt jól megcsináltam, villant át az agyán, míg tűhegyes fogak martak a tenyerébe, és két formás láb próbálta meg lerúgni a veséjét.

– Jana, kedvesem, nyugodj meg! – suttogta. – Nem akarlak bántani, az égiek hetvenhét szent nevére mondom!

Erre a lány felhagyott a szabadulási kísérletekkel, és minden erejét arra fordította, hogy átrágja magát Argos tenyerén.

– Ha megígéred, hogy nem sikoltasz, akkor elengedlek – könyörgött az tovább. Egy kis idő múltával a kisasszony bólintott.

Hogy mennyivel egyszerűbb lenne leütni, ábrándozott Argos, a leprába kívánva elveit, mely szerint nőt verni szégyen, míg óvatosan levette a kezét Jana szájáról.

– Te hitvány, utolsó csaló gazember, hogy nem sül ki a szemed visszajönni! – köszöntötte sziszegve a hölgy.

– Kedvesem, kérlek, bocsáss meg, tudom hogy mennyi szenvedést okoztam neked, de a körülmények a hibásak, nem én, hogy kénytelen voltalak elhagyni – kezdett bele Argos a szokott szövegbe, miközben alig-alig ügyelt rá, hogy ne érződjön át az unalom a hangján.

Ám a hölgyet egyáltalán nem hatotta meg a mentegetődzés, dühtől táguló orrcimpákkal folytatta:

– Elloptad a nyakláncomat, amit anyustól kaptam születésnapomra!

– Máig legféltettebb kincsem – fogadkozott fapofával, és előhúzta a zekéje belső zsebében őrzött aranyláncot.

Jana döbbenten meredt rá, hősünk pedig gyorsan eltette az ékszert, mielőtt kiderül róla, hogy a rajta lévő medál Gondal bárónét ábrázolja.

– Ez nem lehet igaz!

– Te azt hitted, hogy elfelejtettelek? – tette fel a szónoki kérdést Argos.

– Igen – válaszolta egyszerűen a lány.

– Ó, most már látom, hogy nem szerettél. Ne bánd, túlteszem magam a csalódáson! Ne is gondolj rám többet! Kívánom, hogy légy boldog! Az égiek áldása kísérjen! – búcsúzott Argos, és megkönnyebbülten elindult az ajtó felé.

– Várj! – szólt utána a kisasszony.

Ezt eltúloztam, sóhajtott magában a szólított, de visszafordult.

– Igen? Tehetek még érted valamit? – kérdezte szolgálatkészen.

– Nem gondoltam komolyan, amit mondtam, de hát oly sok lányról pletykálják, hogy elcsábítottad, hogy nem hittem, hogy jelentek számodra bármit is. Bocsáss meg!

– Megbocsátok – hagyta rá nagylelkűen Argos, és ismét tett egy kísérletet a távozásra.

– Argos!

– Igen? – fordult vissza rezignáltan.

– Igaz, hogy tiltott mágiával foglalkozol?

– Micsoda?! – nyögte hősünk, kiesve a szerepéből, hangjában igaz döbbenttel. – Melyik elmeháborodott mondta neked ezt az eszeveszett baromságot?

– Apám.

– És mit mondott még? – kérdezte, és gyorsan visszaült az ágy szélére.

– Hát, ez tulajdonképpen titok, azt hiszem… – felelte Jana töprengő hangon.

– Előttem is? – kérdezte Argos, miközben átkarolta a lány vállát, és mélyen a szemébe nézett. – Az imént még esküdöztél, hogy szeretsz! – tette még hozzá, meglehetősen szabadon értelmezve a hölgy eddigi kijelentéseit.

Ám Jana kisasszony nem kötött bele ezen apró részletbe.

– Hát… véletlenül hallottam, amit apám beszélt a nemesvérű Hensen úrral – kezdett magyarázkodni. – Hogy valami papírt találtak nálad, hogy égtagadó vagy. Nem szólt még a katonáknak, mert azok amúgy is félnek tőled, de üzenetet küldött a Szent Lovagok Amani Rendházába, hogy segítsenek téged elfogni. De, ugye, nem igaz, hogy megtagadtad az égieket?

– Nem – nyögte Argos.

Az Amani Rendház ide félnapi járóföld, tehát reggelre itt lesz egy csapat lovag, és rá fognak vadászni. Remek!

– És tényleg szeretsz?

– Aha – válaszolta oda sem figyelve.

Pedig hogy ügyelt mindig is az égiek szolgálóleányaival folytatott viszonyaira, hogy nehogy véletlenül magára vonja az egyház haragját. És most tessék! Hogy fogja ezt megúszni?

– Én is szeretlek! – búgta a leányzó, és berántotta az ágyba a döbbenettől még mindig magatehetetlen férfit.

VIII.

Egy félóra múlva Argos igen zilált külsővel, ám csöndesen lopakodott a ház urának dolgozószobája felé. Lelke még ruházatánál is alaposabban fel volt dúlva.

Még hogy ő égtagadó! Nem mintha olyan buzgó hívő lenne, de ez egészen más tészta. Akire elkezdenek vadászni a Szent Lovagok, annak egyenes az útja a máglyáig. Ha az öreg Sharen ereje és befolyása teljében lenne, akkor is nehezen tudná kiszabadítani őt az egyházi fogdmegek kezei közül. És mindez a miatt a lökött ribanc miatt! De hülye volt ő is, hogy leállt vele levelezgetni!

Majdnem kétségbe esett, a dolgozószoba zárjának feltörése is csak másodjára sikerült neki, pedig egyszerű szerkezet volt. Magára csukta az ajtót, és mécsest gyújtott. Tudta, hogy sietnie kell, hisz bárki megláthatja az ablaktáblák résein kiszivárgó fényt.

Elkezdte feltúrni a fiókokat. Nem ügyelt, hogy ne maradjon nyoma a látogatásának, egy egyszerű betörés immár nem volt számottevő tétel a bűnlajstromán. Még hogy égtagadó! Ő! Röhej. Azért persze megégetik, ha elkapják.

Elég gyorsan meglelte, amit keresett:

„Most, hogy egyre több emlékem tér vissza, átlátom, hogy minő szerencsétlenség is esett meg velem…”

Felmarta a zsákmányt, és eloltotta a mécsest. Aztán menekült.

IX.

Az udvaron keresztül lépett le, ahogyan érkezett. Szerencséje volt, az utcákon ugyan több őrjárattal is találkozott, de mindet időben észrevette, és sikeresen kikerült az útjukból. Egy régi, megbízható ismerőséhez tartott, akinek a háza közvetlenül a városfal mellett állt.

– Szóval itt vagy, te gazember! – fogadta Skuth, a kétes erkölcsű kereskedő a dolgozószobájában, miután Argos lekopogta a jelszót a kapun, és bebocsáttatást nyert a szigorú őrségen át az igen gyanakvó természetű házigazdához. – Már vártalak. Megint kiborítottad a bilit, mi? Mivel húztad fel a jó öreg Vingritzet, te nőcsábász?

– Hagyjuk a szócséplést, sietek – morogta Argos, de titkon örült a kérdésnek, ezek szerint a városparancsnok tényleg nem kürtölte világgá, hogy mivel gyanúsítja.

– Meghiszem azt! Délután téged kergetett az egész városőrség.

Ha eddig nem tanulták meg, hogy reménytelen rám vadászniuk, gondolta hősünk, és egy vállvonást sem pazarolt rájuk.

– Tessék, itt az öt dukát, engedj át.

– Nem, fiú, te elég nagy bajban lehetsz, fizess csak még egy ötöst! – vigyorgott a fogatlan vénség.

Vajon miért használják ki oly lelkesen az emberek, ha felebarátjuk szorult helyzetbe kerül, sóhajtott magában Argos.

– Legfeljebb annyit vagyok hajlandó még felajánlani a szokásos áron felül, hogy nem verem szét a pofádat.

– Ne hősködj. Úgysem mered bántani az öreg Skuthot, hisz kihez viszed majd azokat a kis csecsebecséket, amikkel a hölgyek megajándékoznak?

Hogy a patkányok bújócskázzanak a koponyádban, gondolta Argos, és magában felmérte anyagi helyzetét. Nem találta rózsásnak, különösen annak a fényében, hogy még ki tudja meddig kell menekülnie.

– Van egy aranymedálom, adsz tíz dukátot, átengedsz, és a tiéd – döntött végül, elővéve Gondal báróné ősi, családi ékszerét.

– Mutasd! – vette át a láncot a kereskedő. – Elég vacak a kidolgozása. És könnyű is. Nyilván csak aranyozott. Ez a kép meg… borzalmas! Na jó, átengedlek érte, de ne kívánd, hogy ráadásul még plusz fizessek is.

Argos fásultan vette tudomásul, hogy Skuth semmit se változott, épp oly zsugori, mint mindig is volt. De most néhány nyomorú dukát miatt kezdjen el alkudozni vele, mint egy piaci kofa?

– Először is, ne nézz hülyének! Értek hozzá, színarany, ez tiszta sor. A kidolgozása a múlt század stílusát követi, nem is tehet mást, mivel akkor készítették. Igazi remekmű. A kép pedig Gondal bárónét ábrázolja, tehát csúfnak semmiképp sem nevezhető. Másodszor, itt van, nesze, ha annyira sajnálod érte azt a pár garast! – nyomta ingerülten Skuth kezébe a medált.

A kereskedő arca felderült, amint zsebre vágta az ékszert, ebből Argos lemérhette, hogy az nem húsz, hanem legalább huszonöt dukátot ér, de nem bánta, hogy elkótyavetyélte az ékszert. Már tudta, hogyan fogja kivasalni a medál árát a vén orgazdából.

– No, gyere! – vezette át a szomszéd szobába Skuth, aki viszont azt hitte, ezzel túl vannak az üzleten. Hősünk egyelőre némán követte.

Ez a helyiség inkább bútorraktárnak nézett ki, köszönhetően a benne összezsúfolt, masszív komódoknak, faragott lábú karosszékeknek, a falakat borító, cirádásan hímzett kárpitoknak. Argos már sokszor megcsodálta azok képeit, hát most szétnézés nélkül átsietett a kis szobán, majd segített a házigazdának félrehajtani a nehéz szőnyeget. Aztán otthonosan felnyitotta a szoba padlóján nyíló csapóajtót, miközben Skuth meggyújtott egy fáklyát. Szűk akna vezetett le a dohszagú mélybe, falában rozsda lepte létrafokok kacérkodtak a teljes elmúlás gondolatával. Argos minden finnyáskodás nélkül megkezdte a leereszkedést. Amikor derékig jutott, Skuth átnyújtotta neki a fáklyát.

– Köszönöm. Ja, most jut eszembe, te ugye hitelezel az Amani Rendháznak is, igaz? – szólt vissza könnyedén.

– Igen. Miért?

– Hát, én a helyedben gyorsan behajtanám a tartozásukat – javasolta sokat sejtetően.

– Arra gondolsz, hogy esetleg összekapnak a raddaniakkal? Ne reménykedj, már megegyeztek – intette le fölényesen Skuth.

– Nem arra gondolok – felelte Argos.

– Hát? – kérdezte a kereskedő türelmetlenül.

Argos nem szólt semmit, csak elmosolyodott. A másik értette a célzást, előkotorta az erszényét, és elővett két aranyat. Na, ne nézz ennyire senkinek, gondolta felháborodottan hősünk, és rendületlenül vigyorgott tovább.

– Rosszabb vagy, mint a mi bölcs királyunk adószedői – morogta Skuth, de azért kiegészítette a pénzt tíz dukátra.

Argos elégedetten zsebre vágta az aranyakat.

– Az amaniak hamarosan felvonulnak a Monshenbe, egy égtagadóval kergetőzni – hacsak nem tudom őket gyorsan leszerelni valamivel, tette még hozzá magában. – Az illető állítólag tiltott mágiával foglalkozik – magyarázta, és gratulált magának, hogy még a saját halálhírét is el tudja adni.

– Az égiek hetvenhét szent nevére, az egy vagyonba fog kerülni – tört ki bosszúsan Skuth. – Remélem, gyorsan elkapják azt az égtagadó kutyát!

Azt aztán lesheted, gondolta Argos, biztosra véve, hogy a legrosszabb esetben is legalább a tavaszig kihúzza odafenn.

– Ó, ez már nem rám tartozik – válaszolta könnyedén, és folytatta a leereszkedést. – Az égiek legyenek veled! – köszönt még el, aztán eltűnt a csatornában. Felette koppanva csapódott be az ajtó.

Óvatos lépésekkel indult el a térdig érő szennyvízben, a fény macskányi patkányokat riasztott el az útjából. Miért nincs legalább ilyenkor nálam kard, morogta magában. Ha ember akar megnyuvasztani, még csak kidumálom magam, de mit kezdhetnék ezekkel a helyes kis dögevőkkel, törte a fejét, nem mintha a probléma aktuális lett volna; egyszerűen olyan elmével áldották meg az égiek, amit nem lehetett csak úgy kikapcsolni.

Negyedóra kúszás-mászás után ért ki a szabadba, a város melletti erdőcske szélén. Körbekémlelt, majd miután látta, hogy tiszta a levegő, nekivágott a sötétnek.

X.

Most, hogy egyre több emlékem tér vissza, átlátom, hogy minő szerencsétlenség is esett meg velem, és hogy igen sürgősen hathatós segítségre van szükségem. Ez okból írom e feljegyzést, remélve, hogy az Égiek megsegítenek, és megértő fülekre lel kérésem.

Mindeneknek előre kell bocsátanom, hogy a Somani Rend felavatott tagja vagyok, még ha külsőm és jelenlegi helyzetem nem is ezt látszik megerősíteni.

Nem feltételezem, hogy ne ismerné a régmúlt történéseket, csak a félreértések eloszlatása végett idézem fel, a mi rendünk volt az, melyet immáron több mint százötven esztendővel ezelőtt kiátkoztak az Égiek Földi Helytartói. Akkori Nagymesterünk úgy ítélte meg, hogy kutatásainkkal még nem léptük át az Égiek titkos tudásának a határát, és ezért a máglyahalál helyett a száműzetést választotta, elrendelvén híveinek, hogy költözzenek titkos rendházakba, és folytassák munkájukat az Egyház tiltása ellenére is.

Jelenleg is büszkén állíthatom, hogy rendünk oly messzire jutott a mágia ösvényein, mint más emberek még soha, és hiszem, hogy utunkat maguk az Égiek segítették, és nem volt akaratuk ellenére való a tudásszomjunk. Ám ezen hitünket nem osztják azok, akik az Égiek nevében, ám a Tanításokat igen korlátolt elmével értelmezve, magukat az egyetlen igaz út követőinek tartják. Az Egyház rendünket a zsákmányt űző kutya szívósságával hajszolta, pusztulásba döntve azon köreinket, amelyek hollétéről csak tudomást szerezhetett.

Én az utolsó rendházunk legifjabb tagja voltam, az idei nyárközép ünnepén nyertem beavatást. Ám mindez már a múlté, hisz eme utolsó rendház ezen esztendő nyarának hatvankettedik napján elpusztult. A Szent Lovagok egy csoportja ütött rajtunk. Máig sem sejtem, ki volt az árulónk, mert azt nehezen hiszem, hogy maguk erejéből lelték volna meg az Incen jégborította csúcsai között megbúvó rejtekhelyünket.

Annak a napnak az iszonyatára nem szívesen emlékezem. Azon a napon ragadtam először fegyvert a kezembe, és nem tudom megmagyarázni, hogyan éltem túl a kardot oly jól értő lovagok csapásait. Talán mágiát használtam, tudatomon kívül, vagy az Égiek figyelték lépteimet. Nem tudhatom. A folyosók, ahol visszavonultunk, vértől voltak iszamósak, testvéreim vérétől, és végül a belső szentélybe szorítottak be minket a támadók.

A Nagymester úgy döntött, hogy a menekülés egyetlen lehetséges módjaként ajtót nyit a semmibe. Ily nagy erejű varázslattal még senki sem próbálkozott az ottlévők közül, ezért sorrendet jelölt ki közöttünk, melyben átléphettük a kaput, előre véve azokat, akik átjutását fontosnak tartotta, ha netalán túl rövid ideig lenne képes nyitva tartani az átjárót ahhoz, hogy mind átléphessünk rajta. Engem parancsolt az első helyre, mondván, az én fiatal testem talán túléli a kapun való átkelést. És úgy lett.

Nem tudom, hogy utánam még hányan jutottak át.

Miután átléptem a kaput, pár óra, vagy pár nap is eltelhetett, mire eszméletemre tértem, ismeretlen helyen, egyszerű emberek között. Nem tudtam, hol vagyok, nem tudtam, hogyan kerültem oda. Elmém üres volt, mint a spongyával letörölt tábla, s én emlékek nélkül úgy viselkedtem, hogy joggal tartottak eszementnek. Nem igazán emlékszem azokra a napokra, nem tudom, hogy kerültem Khaza várába. Bár most már úgy érzem, a testem megtisztult, de nem lehetek biztos benne, hogy emlékeim maradéktalanul visszatértek, és nem ismerek módot ellenőrizni saját elmém épségét. Azt sem sejthetem, képes vagyok-e még a mágia gyakorlására, vagy hogy a hangom vissza fog-e térni.

Segítségre van szükségem. Nem, nem ahhoz, hogy bosszút álljak, eszemben sincs újabb pusztítással tetézni azt a bajt, ami már eddig is megesett. Az én feladatom a tudás átmentése, a tudásé, amiért a Rend élt, és a testvéreim meghaltak. Tudom, ez nehéz lesz, de szívem és akaratom erős. Nem fogom feladni.

És hogy mindezt miért merem leírni? És miért pont Önnek? Nem tudom. A megérzéseim vezérlik ezen cselekedetimet, és nem mondhatom, hogy még soha sem csalatkoztam bennük. Talán csak az Ön bizalmat sugárzó arca csalja meg a szemem, de az is meglehet, maguk az Égiek jelölték ki Önt, hogy segítségemre legyen. Akárhogy is van, én bízom benne, hogy Ön segíteni fog, és Önben társat lelek magányos küzdelmemben a sors rendelése szerint. Az Égiek legyenek kegyesek hozzám, ha tévednék.

Papírra vetettem Khaza várában, a Teremtés háromezer-hétszázhuszonegyedik esztendejének nyarában, Somani Esmael

XI.

Argos lóhalálában vágtatott hazafelé. A lovat egy útba eső fogadóból, az Útilapuból lopta, de ez már igazán nem számított! Ott úgysem kedvelték, amióta egy nagydarab állat pont ott akarta agyonverni, és kénytelen volt összetörni az ostoba fején a berendezést, mire megértette vele, hogy nem ő szöktette meg a nőjét. Speciel akkor éppen tényleg ártatlan volt, de hát a hírnév…

Amúgy majdnem szívinfarktust kapott, amikor elolvasta Esmael levelét. Egy mágus! Egy somani! Persze nem a vallási dogmák zavarták, azokat már gyermekkorában is marhaságnak tartotta.

Jó, a mágia az égiek tudománya, a tiszta hatalom, és ők döntik el, hogy kivel osztják meg. Az is rendben van, hogy felavatott szolgálóik beavatást nyerhetnek ebbe a tudásba. De az talán egy kicsit túlzás, hogy ha valaki az egyház felügyelete nélkül tanulmányozza a mágiát, az már helyből az égiek hatalmára tör, és mint ilyen, megégetendő. Élükön is a somanikkal, akik valaha az egyházhoz tartoztak ugyan, de később mindenféle hatalmi csatározások folyamán kitúrták őket a Helytartók kegyéből, és égtagadókká nyilvánították a rendjüket.

Argos úgy volt vele, hogy ha az égieket zavarja valami, nem kell őket félteni, majd elintézik maguk, akár a sok túlbuzgó egyházfi megkerülésével is, őt momentán az ejtette kétségbe, hogy egy mindenható mágus él most Khazaban. És hiába a nagyhangú rizsa, hogy mindössze a tudást menti, azért lazán felégetheti a várat, épp csak akarnia kell.

És amitől még jobban félt, az az volt, hogy a Szent Lovagok – a pestis ritkítsa meg a soraikat! – megtudják, hogy Khazai Sharen egy égtagadót rejteget, és rajtaütnek a váron. Persze, jó, elméletileg Khaza bevehetetlen erőd, de nem akkor, ha tizenöten védik, legalábbis a múltkor már csak ennyi zsoldost tudtak fizetni. Argosnak élénk fantáziája volt, remekül el tudta képzelni, ahogy a tetőtől talpig fémbe burkolt vallási fanatikusok lemészárolják a családját.

Beleborzongott, és megsarkantyúzta frissen lopott lovát. Szegény pára pofája habzott, mintha szappant nyelt volna, de még bírta az iramot.

No meg aztán, elmélkedett tovább, itt van a saját sorsa. Nem mintha eddig olyan hej, de unalmas biztonságban tengette volna napjait, de hogy még ki is átkozzák, hogy bárki büntetlenül megölhesse, ha úgy hozza a kedve! Sejtette, hogy lennének jelentkezők.

De csak érjen haza, elkapja a kis ribanc torkát, és kiver belőle egy vallomást, hogy ő, Khazai Argos, sosem foglalkozott tiltott mágiával! Bár feltehetőleg ez kevés lesz, de jobbat így hirtelenjében nem tudott kitalálni. Mindenesetre feladja a mágust, az legalább mentő körülmény. És átismétli a gyermekkorában tanult imádságokat.

Ilyen és efféle gondolatok közepette érte el Khaza várát. Északról közelítette meg a hegyormot, az utolsó, meredek rész előtt lepányvázta a lovát, és gyalog indult tovább. Ezen az oldalon a hegy szinte függőlegesen futott a magasba, de egy gyakorlott hegymászónak nem okozott gondot, hogy a sok kiszögellés és repedés segítségével feljusson a várfalig. Persze nem akkor, ha fentről forró ólommal locsolják, de erről most szó sem volt. A kutya sem vette észre Argost, aki magányosan kapaszkodott felfelé. Nem először tette meg ezt az utat, mindig erre jött, ha azt akarta, hogy látogatása titokban maradjon.

Odafenn süket csend fogadta, senki sem járt a vár terein, és a palota ezer ablakának egyikében sem égtek fények. A cselédek is mind aludtak már, így továbbra is minden nehézség nélkül észrevétlen maradt. A belső fal tövében megbújó apró házak felé vette az irányt, itt laktak a szolgák, családjukkal és jószágaikkal. Amikor bemászott az ismerős ablakon, elfogta a nosztalgia, egész régen járt erre utoljára. És akkortájt egészen más célok vezérelték.

Most Tant, a fiatal jobbágygyereket kereste, nemhiába. A kölyök békésen szuszogva aludt az anyja és testvére mellett. Argos óvatosan felébresztette az alvó fiút, és mielőtt az megszólalhatott volna, befogta a száját. Intett neki, hogy továbbra is maradjon csendben, és kihívta. A régi kúthoz mentek, hisz ez volt a legelhagyatottabb része a várnak.

Egészen eddig Tan hősiesen hallgatott, de amikor biztonságos távolba kerültek a lakott épületektől, nem bírta tovább.

– Legyen üdvözölve, Argos uram! Miért jött éjnek évadján, mi történt? Mit segíthetek?

– Figyelj, azt a néma cselédlányt keresem, aki pár napja lakik itt. Hol a szállása?

– Már nincs itt – válaszolta rövid töprengés után a gyerek, Argos nem is tudta, hogy most megkönnyebbüljön, vagy ne? Nem kellett sokáig törnie a fejét.

– Gondal báró vitte el – folytatta Tan.

Argos káromkodott egy cifrát, és nem könnyebbült meg.

– Meséld el, pontosan hogyan történt!

– Hát, nem sokkal azután, hogy amikor elment Argos uram, Annabel nagyhercegasszony magához hívatta, és maga mellé vette a házba, konyhai munkára. Sokan dühösek is lettek, hogy miért pont azt a habókos, ügyetlen lányt, de senki sem ellenkezett, persze. Estére megérkezett Gondal báró, hintóval jött, és betegesnek látszott nagyon, meg dühösnek is, és Sharen nagyherceg úr behívta vacsorázni. Nem tudom, hogy bent mit beszéltek, de késő este távozott csak a báró, pedig Sharen nagyherceg úr marasztalta éjszakára, de elment, azzal sem törődött, hogy este könnyen rajtaüthetnek rablók vagy más haramiák. Biztosan nagyon sürgős dolga lehetett. A lányt magával vitte, egyenesen a hintóján, azt mondta, hogy az ő szökött jobbágya. De furcsa volt, nagyon, hogy a hintóban vitte, meg amikor beszálltak, akkor is fogta a kezét.

– És a lány örömmel ment, vagy ellenkezett?

– Hát, nem látszott az arcán semmi, úgy mint máskor is, csak csinálta, amit mondtak neki.

– Jól van, Tan, sokat segítettél. Most menj be az istállóba, és nyergelj fel egy lovat, én is nemsokára megyek.

– És ha valaki észrevesz, mit mondjak neki?

– Találj ki valami okosat, de ne említsd, hogy én itthon vagyok. Ez fontos!

– Úgy lesz, Argos uram! – vigyorgott a kölyök, és elrohant.

Argos kissé aggódva nézett utána. Remélte, nem csinál botrányt, de nem volt sok vesztegetni való ideje, és még egy igen nehéz találkozó várt rá.

XII.

Negyedóra múlva már Annabel nagyhercegnő lakosztályának ajtajában állt, enyhén összeszorult torokkal, és halkan kopogott. Már éppen benyitott volna, gondolván, hogy ilyen későn már biztosan alszik a nagyhercegnő, amikor egy halk, ismerős hang kiszólt:

– Gyere be, Argos!

Gyorsan belépett. A fogadószobában most csak egyetlen, halovány mécses fénye világított, aprócska lángja igazából csak arra volt jó, hogy titokzatos árnyékokat fessen a megkopott kárpitokkal fedett falakra.

– Előtted nincs titok, Annabel. Az éj leple alatt érkeztem, hitem szerint senki sem látott, és te a zárt ajtón keresztül is tudod, hogy én kopogtatok. Hogyan csinálod? – mosolygott az asszonyra, aztán átölelte karcsú derekát, és óvatosan megcsókolta, egyelőre csak az arcát.

Annabel finoman eltolta magától a férfit, hátralépett, és szorosabbra fogta vállán selyemköntösét, majd kurta mozdulattal hátrasimította leengedett haját. Láthatóan már aludt, de az is biztos volt, hogy immár nagyon is ébren van.

– Mondhatnám azt is, hogy semmiség, de tulajdonképpen kemény munka eredménye. Ülj le! – intett aztán az egyik asztalka melletti székre, majd maga is helyet foglalt, Argosszal szemben.

Gyönyörű nő volt Annabel nagyhercegnő, alig pár évvel idősebb Argosnál, de könnyűszerrel letagadhatta volna a korkülönbséget. A nemes Shil család lányának született, és amikor, már lassan húsz esztendeje, feleségül adták Khazai Sharenhez, az ország egyik leggazdagabb házának asszonya lett.

Akkor Sharen még legendásan nagy birtokot uralt, övé volt a Délvidék legnagyobb része, a Monshen sziklabércekkel ékes hegyeitől lefelé, egészen a tengerig. Vagy nyolc város neki fizette az adót, sok vára, kastélya és számottevő hadserege volt. Csak az esküvőre hét tucat marhát vágatott le. Senki sem hitte volna, hogy a kamaszkorú kis csitri megállja majd a helyét egy ekkora háztartás élén. De nagyot csalatkoztak, akik azt hitték, hogy most már szabad a vásár! Annabel gyorsan beletanult új feladatába, kemény kézzel irányította a szolgahadakat, és irgalmatlanul megjárták azok, akik nem tértek ki az útjából.

Aztán egy szerencsétlen napon meghalt a jóemlékű Anatos király. Hogy a helyzet még rosszabb legyen, egy igen gyanús ételmérgezés következtében, mire is kitört a trónviszály, amibe persze Sharen is nyakig belekeveredett. Kegyvesztett is lett, amikor Anatos unokaöccsét, az ellenfelei által csak „Hülyécske” melléknévvel illetett Aelant megkoronázták. Hajszálon múlt, hogy kivégzik, de valami oknál fogva végül csak a birtokait kobozták el, és visszaszáműzték Khazaba.

Most is voltak, akik azt hitték, hogy a pompához és könnyű élethez szokott nagyhercegnő belepusztul a változásba, de nekik sem lett igazuk. Állítólag amikor Annabel megtudta, hogy a férjét nem végzik ki, ám immáron alig maradt nekik több, mint amit az ősi, khazai vár falai körülvesznek, teljesen nyugodt hangon utasított a főszakácsot, hogy ne terítsék meg végig a lakomaterem asztalát, és ne a szokásos módon, hetvenhét főre készítsenek ebédet, hanem pontosan annyi személyre, ahány nemes úr és hölgy éppen a várban tartózkodik. És még aznap elküldött száztizenkét cselédet.

Argos azelőtt nemigen volt otthon, nagylábon élt a fővárosban, és két kézzel szórta a pénzt. Azokban a szép időkben Sharen még gond nélkül ki tudta fizetni fogadott fia tartozásait. Amikor először elmaradt a megszokott apanázsa, hazajött, és ekkor vette észre, hogy Annabel közben valamikor felnőtt. Addig, így utólag bevallva, csak egy vetélytárs volt, akivel osztozni kellett Sharen figyelmén. Ám visszatértekor egy felnőtt és nagyon szép hölgy fogadta, akinek persze nem tudott, és nem is akart ellenállni.

Bár akkortájt komoly gondjai volt neki is, Sharen kerek perec kijelentette, hogy tőle ugyan azt tesz, amit akar, de pénzt nem kap hozzá, csak ha itthon marad. Argos különösebb lelki tusa nélkül a csavargást választotta, és a dolgok szépen elrendeződtek. Később Annabelnek fia született, és ez végre visszahozta az élők világába az addig igencsak összetört lelkű nagyherceget.

Köztük pedig kialakult ez az Argos számára néha kissé kellemetlen viszony. Gyakorta érezte úgy, hogy Annabel teljesen úgy viselkedik vele, mint anya az enyhén gyenge felfogású gyermekével, és ez módfelett feszélyezte.

– Miért jöttél vissza? – zavarta meg gondolatait a nagyhercegnő hangja.

– Hát, tudod, csak úgy. Illetve akadt egy kis gondom. De nem komoly, megoldom! – próbálta meg összeszedni a gondolatait Argos, aztán belevágott. – Na, szóval, volt itt egy néma cselédlány…

– Igen, volt. Miért fontos ez neked? – kérdezte Annabel színtelen hangon.

– Hosszú. Szeretném tudni, mi lett vele. Például miért helyezted át a házba?

– Ez a távozásod után történt, honnan tudsz róla? – kérdezett tovább a komoly helyzetekre tartogatott, legérzelemmentesebb hangján a nagyhercegnő.

Ezt elszúrtam, gondolta Argos, de zavartalanul és fölényesen folytatta:

– Nekem is vannak kémeim mindenfelé. Szóval?

– Hát kérdezd a kémeidet – húzta el a száját a nemesasszony, de mielőtt Argos kétségbe esett volna, folytatta: – Miután elmentél, magamhoz hívattam. Gondoltam, miután… khm… megismerkedett veled, talán szüksége van némi támaszra. Ám egyáltalán nem tűnt összetörtnek. Ha már ott volt, ismételten megpróbáltam kifaggatni, hogy honnan jött, kicsoda, ám ismét nem jutottam vele semmire. Semmire sem emlékezett, beszélni sem tudott, ám viselkedésében sokkal magabiztosabbá vált, mint első találkozásunk alkalmával. Megváltozott a tartása, már ha érted, miről beszélek.

Argos bólintott. Értette, jobban is, mint szerette volna. A senki cselédlánynak visszatértek közben az emlékei, és rájött, hogy ő egy mindenható mágus. Ez valóban megváltoztatja az ember tartását.

– Ezért úgy döntöttem, hogy inkább végezzen valami könnyebb munkát, a többiek úgyis panaszkodtak már az ügyetlenségére – folytatta Annabel. – Ezért osztottam be a konyhába. Ennyi.

– És aztán? – kérdezett tovább Argos.

– Este megérkezett Gondal báró. Hintóval és sok katonával. Sharen fogadta, és elkezdődött a szokásos huzavona. Rólad. Hogy megérettél-e már a kötélre. Élvezet volt hallgatni, de hát ismered Sharent, ahogy ő tárgyalni tud… – mondta Annabel, és ábrándosan belebámult a semmibe, majd visszatért a jelenbe, és folytatta:

– A bárócska esetlenül érvelt, de igen elszántnak tűnt, nagyon kötötte az ebet a karóhoz. Már ott tartottak, hogy felháborodottan elrohan, így kénytelen voltam vacsorához invitálni őket. És ez a néma lány szolgált fel. Nos, amikor a… khm… tisztelt vendégünk meglátta, torkán akadt a hang, pedig addig igen ékes nyelven szapult téged. Sharen rögtön látta, hogy nyert ügye van, és a lányra terelte a szót, hogy milyen ügyes, új cselédünk van. A bárócska pedig azonnal ráharapott, mondván, hogy az ő szökött jobbágya. Utána gyorsan, és mit mondjak, nagyon közönségesen megegyeztek. Nyílt üzlet volt, minden politikusi finomságot és eleganciát nélkülözött. És ráadásul ott, a lány füle hallatára! Bár amilyen kifejezéstelen arccal tűrte, még az is elképzelhető, hogy nemcsak néma, de gyengeelméjű is szerencsétlen. Utána a bárónak nagyon sietős lett, meg sem várta a következő fogást. Számomra ez volt az utolsó csepp a pohárban. Még egy ilyen faragatlan fickót! Pánikszerűen távozott, és végig kézen fogva vezette a lányt. Ezek a tények.

– És a véleményed? – kérdezte Argos.

– Nem értem, mire fel ez a nagy kíváncsiság. Felejtsd el azt a lányt! Gondal bárócska elhalászta előled. Én a helyedben lemondanék róla! – tanácsolta Annabel, de kissé félrefordított feje és kérdő tekintete inkább kíváncsiságot fejezett ki. Argos sejtette, hogy valamivel most már meg kell indokolnia, hogy miért is viseli a szívén ennyire a lány sorsát.

– Nos, nem szívesen mondom el, mert félek, hogy bajba sodorlak. A lány egy somani mágus – dobta be nagy merészen.

– Ó, persze! – biggyesztette el a szája szélét a nagyhercegnő. – Te meg az ő szentéletű adeptusa vagy. Ennél jobb mesét is kitalálhattál volna, ha szégyelled bevallani, hogy végre-valahára valaki nemet mondott neked.

Argos igyekezett elpirulni, és zavartan félrefordította a fejét. Hála az égieknek, ez bejött, gondolta elégedetten. Sikerült elkerülnie a hosszas magyarázkodást, aminek a végén úgyis a fejéhez vágták volna, hogy ostoba volt, ám ha valaki egyházfi megjelenne a közeljövőben a várban, és a lány után szimatolna, akkor Annabel rá fog jönni, hogy mégis ez az igazság.

– Gondolj, amit akarsz! – morogta tettetett ingerültséggel, és felállt. – Azért segíthetnél. Miért csapott le a báró arra a lányra? Tudod, hogy sokat adok az intuícióidra – tette még hozzá jóval csendesebben.

– Nos, magam is gondolkodtam rajta, és nem jutottam sokra. Lehet, hogy a lány valami rá nézve veszélyes titok tudója. Ezt támasztaná alá, hogy a bárócska elég idegesen távozott. De a lányon nem látszott, hogy félne, pedig ha a báró elől szökött volna, akkor lett volna rá oka. És nem tudom, mi lehet olyan fontos, hogy Gondal lemond érte arról is, hogy bosszút álljon rajtad – csóválta meg fejét lassan Annabel.

Argos lázasan törte a fejét, de a dolgok neki sem akartak stimmelni. Jó, Gondal valahonnan tudja, hogy a lány mágus. Tegyük fel. És mit csinál? Nem rohan a Szent Lovagokhoz a jó hírrel, hogy Khazai Sharen égtagadó lett, lám, a házában rejtegeti az utolsó somani mágust, nem! Holott ezzel több legyet is üthetne egy csapásra, ezer aranydukát jutalmat kapna, és biztos lehetne benne, hogy Argost is kivégzik, vagy legalább is kiközösíti az egyház, ami egyre megy.

Ám mit tesz a kis báró? Lemond a mellesleg teljesen jogos bosszúról, fogja a tömény életveszélyt, és a saját hintójában szállítja el. Pedig nem olyan kemény legény, hogy szemrebbenés nélkül utazzon együtt valakivel, aki pusztán az akaratával tud ölni!

Egy lehetséges magyarázat, hogy maga is somani. Bár akkor nem lett volna olyan egyszerű átejteni abban a kis fogadóban. Nem, inkább a somanik szövetségese. És megdöbbenve veszi észre, hogy az elpusztultnak hitt rend egy tagja felszolgálólány Khazaban. Így érthető az is, a lány miért hagyta szó nélkül, hogy elvigyék: tudta, hogy barátok közé kerül.

És ha ez igaz, akkor mi marad még? Egy kötél Khazai Argosnak, aki elég hülye volt a mágus levelét lebegtetni a nemesvérű Vingritz orra előtt, és akiről most már mindenki tudja, hogy tiltott mágiával foglalkozik. A somani meg a báró cimborájával teljes biztonságban érezheti magát, és jót röhögnek az ostoba fickó halálán.

– Ne haragudj, ha tudom, hogy ez ennyire fontos neked, akkor megpróbáltam volna tenni valamit azért a szerencsétlenért – zavarta fel Annabel hangja.

Argos összerezzent, és kinyitotta önkéntelenül is ökölbe zárt kezét. Azért megpróbált őszinte nemtörődömséggel válaszolni.

– Nem gond, ne is törődj vele tovább! Most már mindegy – hamukázott.

– Engem akarsz becsapni? – sóhajtotta Annabel, majd vállat vont. – Te tudod, mit csinálsz. Illetve remélem, hogy legalább te tudod. Várom a napot, amikor végre benő a fejed lágya.

– Talán egyszer – mosolyodott el Argos megkönnyebbülten, hogy túl van a nehezén. – És tudod, bár szívesen maradnék még…

– Persze, tudok mindent – felelte rezignáltan Annabel. – Menj, ha hajt az a nyughatatlan véred, előbb vagy utóbb csak utoléred a végzeted, akárhogy is menekül előled! – rázta meg lassan a fejét, és szorosabbra húzta magán köpenyét.

Argos előkelő meghajlással búcsúzott, Annabel megnyugtatására még egy könnyed mosolyt is megpróbált felvillantani. Tartott tőle, hogy ez nem sikerült tökéletesen.

– Az égiek kísérjenek utadon! – köszönt el a nemesvérű asszony, és ahogy az ajtó becsukódott hősünk mögött, még csendesen hozzátette: – És ha nem is hamarosan, de legalább épen térj vissza! – suttogta bele a néma éjszakába.

XIII.

Argos Annabel lakosztályából egyenesen az istállóba sietett. Bár kacérkodott a gondolattal, hogy előbb benéz a fegyverterembe is, de aztán meggondolta magát. Pont most kössön kardot az oldalára? Az aztán igazán mindegy, hogy mivel támad neki egy mindenható mágusnak. Kár lenne azért a fegyverért!

Az istállóban Tan, és az általa felnyergelt ló várt rá.

– Minden simán ment, kisöreg?

– Csak a lovásztól kellett megszabadulnom – válaszolta hetykén a gyerek.

Argos öntudatlanul is körbenézett, a holttestet keresve, de gyorsan észbe kapott, hogy csak egy tizenéves kölyökkel beszél.

– Mit tettél vele?

– Azt mondtam neki, hogy láttam egy alakot bemászni a házuk ablakán. Erre elrohant. Nemrég házasodott – tette még hozzá mindentudó vigyorral az arcán a gyerek.

– Ügyes vagy! – könnyebbült meg Argos. – Köszönöm, hogy segítettél.

– Argos uram!

– Igen? – szólt vissza a nyeregből.

– Hát… ööö… nem mehetnék Argos urammal?

A szólított se köpni, se nyelni nem tudott a megrökönyödéstől, így nem válaszolt azonnal. Tan ezt biztatásnak vette.

– Mert mindenki az Argos uram tetteit meséli a téli estéken. Meg sokan ismerik, és híres, csaló gazember. Ezt az anyám szokta mondani. Meg mások is. És én szeretnék olyan lenni, mint Argos uram! – lelkesedett tovább a kölyök.

– Nézd, ez nem mindig olyan jó dolog – nyögött ki végre egy értelmes mondatot hősünk.

A gyerek értetlen szemeket meresztett rá.

– Mármint néha nagyon nem szeretnék olyan lenni, mint amilyen vagyok – magyarázta Argos, de süket füleknek.

– Tehát nem visz magával – szontyolodott el Tan, levonva a számára egyedül fontos konklúziót.

– Tényleg nem. De talán segíthetnél – folytatta gyorsan Argos, látván a gyerek elkeseredését. – Mondjuk… igen! Van lent a szurdokban egy ló, kipányvázva. Azt el kellene vinni az Útilapuba. A fogadósnak meg add át üdvözletemet, és mondd meg neki, hogy köszönöm a lovat, és küldöm a kialkudott négy ezüstpénzt. Tessék – számolta le a fiú markába az érméket. – Azért légy óvatos, amikor beszélsz vele, egy kicsit ingerlékeny a természete. Aztán ha visszajössz, senkinek ne áruld el, hogy hol jártál. Meg tudtad jegyezni?

– Igen! – ragyogott fel a gyerek szeme, újsütetű fontosságának teljes tudatában. – Mindent úgy fogok csinálni, ahogy Argos uram mondta!

– Köszönöm, Tan. Bízom benned!

Távozása után Argos igen elégedett volt magával, végül is ügyesen elintézte ezt a számára oly szokatlan, gyermeknevelés-jellegű problémát. A kölyök lelkében nem okozott törést, és ráadásul a lovat is visszaküldte, így legalább lótolvajnak sem nevezheti senki, ami tiszta előny. Persze a megmaradt hetvenhét vádpont alapján azért még felkötik, ha elkapják, de annak kell örülni, ami van. És ha még ezt a csúf, tiltott mágiát megúszhatná valahogy, akkor a maradék baj már nem is lenne olyan nagy!

XIV.

A következő éjszaka már Aldurban, a Hensenek ősi kastélya közelében köszöntött rá. Kedvelte ezt a régi stílusú, cirádás díszítésű, ám nehezen védhető palotát. Mindig is az égiek külön figyelmének tudta be, hogy nem rombolták már vagy egy tucatszor földig az országon néha átvonuló, ilyen-olyan magasztos célok által vezérelt rablóhordák.

Most a hátsó oldalon közelítette meg, a kilátótorony felől. Amikor elért a fal tövébe, vett egy nagy lélegzetet, és elkezdett felfelé mászni. Na, itt sem először járt.

Még réges-régen, a múltba veszett csikóévei alatt nagyon sokszor megfordult a Hensenek otthonában. Akkortájt a Hensen családból származó, nemesvérű Hener urat még Köcsögfejnek, illetve Lapátfognak szólították, legalábbis azok, akik nem féltek tőle, és idegesíteni akarták. Argos ezek közé tartozott. Több ruhaszaggató, orrvérzésig tartó verekedéssel vezette rá az ősi, nemesvérű család kisebbik és nyamvadtabb fiát, hogy nem érdemes tiltakoznia eme titulusok ellen.

Tulajdonképpen már konkrétan ezen a falon is volt szerencséje végigmászni, bár amennyire emlékezett, akkor nehezebben ment. De hát akkor lefelé tartott, és sokkal kisebb gyakorlattal rendelkezett e téren. Persze akkor is menekült.

Köcsögfej Henerrel, meg néhány hasonszőrű cimborájukkal mulatoztak aznap, és talán kicsit többet is ittak az ildomosnál. No, de hát akkor még nagyon kölykök voltak! Argos a második pohár mézszín bor után fogadott kedvenc lovában, hogy megszökteti a szomszédos birtok urának, nemesvérű Gilfornak a lányát, akihez akkortájt igen gyengéd szálak fűzték. Frissiben el is intézték a lányrablást, még aznap éjjel átlovagoltak, és elhozták a nem sokat tiltakozó Agnit.

Mikor visszaértek, áldomást ittak a sikerre, rá negyedórával megérkezett a feldúlt atya, negyven állig felfegyverzett emberrel. A kis Lapátfog állítólag élete legjobb alakítását adta a lépcsőfeljáróban; kezében a nyirkosodó markolatú karddal, az otthon szentségéről prédikálva tartotta fel a nemesvérű Gilfort, míg Argos a ház hátsó oldalán lemászott Agnival. Jó mulatság volt.

A folytatására már nem szívesen emlékezett. A Monshen vonulatai felé menekültek, amerre Argos már akkor is ismert egy-két jó búvóhelyet, de a kisasszonyka nagyon nyafka volt, nem bírta a gyűrődést, így utolérték őket. Argos megvívta élete első párbaját, majd amikor, mintegy két hónap múlva, ismét lábra tudott állni, megfogadta, hogy elmélyed a bajvívás tudományában.

Azután nem sokkal Hener öregedő apja megelégelte kisebbik fia léha életmódját, és elküldte a fővárosba, a Királyi Gárdába szolgálni. Köcsögfej első, jellegzetes krikszkraksz betűkkel rótt levelei szomorúságot tükröztek, ám később átcsaptak elragadtatásba, a vidéki fiút lenyűgözte a pompás nagyváros.

Ettől kedvet kapva Argos is elkezdte rágni Sharen fülét, hogy engedje el Raan Masanba, hogy megismerhesse végre a nagyvilágot. Az öreg nagyherceg eleinte hallani sem akart erről. Úgy vélekedett, hogy a csalóka fényekkel ékes fővárosban Argos csak még inkább elzüllene. Később, miután hősünk nagy nehezen mégis rávette, hogy engedje el, villámgyorsan bebizonyosodott, hogy teljes mértékben igaza volt.

Amikor Argos végre eljutott a fővárosba, hamarosan a leghírhedtebb botrányhőssé küzdötte fel magát. Egy ideig még összejárt a régi cimborájával is, de nemsokára lett saját társasága, Lapátfogat pedig lekötötte a katonáskodás.

De hol vannak már azok az előkelő palotákban, züllött cimborákkal végigmulatott esztendők, legyintett magában, miközben felért a tetőre, és bemászott a legközelebbi ablakon.

Üres padlásszobába jutott. Bent is jól ismerte a járást, tudta, hogy hol található az előző családfő lakosztálya, és remélte, hogy most is ott lakik a ház ura. Amikor az öreg meghalt, Köcsögfej hazajött, és a namradi városőrség másodtisztje lett a lökött Vingritz mellett. Aztán váratlanul, egy lovasbaleset miatt, a bátyja is örök álomra hunyta a szemét, és ekkor Hener, mint a család feje, visszaköltözött Aldurba. Látszatra feladván katonai karrierjét, de továbbra is Vingritz bizalmasa maradt.

A hálószoba zárja elég elmés szerkezet volt, de Argos fél perc alatt végzett vele. Odabent félhomály gomolygott, csak az éj örök lámpásai, az ezüstfényű csillagok szűkmarkúan szórt sugarai adtak némi világosságot. Argos megkönnyebbülten ismerte fel az ágyban alvó fazonban a nemesvérű Henert, a Lapátfogat. Egy könnyed pofonnal felébresztette.

– Ki az? – horkantotta még félálomban régi barátja.

Argos belépett az ablak halvány fénykörébe, és biztatóan rámosolygott gyerekkori haverjára. Hener azonnal felismerte, és torkán akadt a levegő.

– Khazai Argos! – hörögte furcsa hangon.

– Szervusz, öregfiú! Örülök, hogy nem felejtettél el.

Fém súrlódott fémen. Megáll az ész, gondolta Argos, aki mindig is megvettette azokat, akik nő helyett kardot ölelve alusszák igaz álmukat.

– Ha megmozdulsz, megöllek! – válaszolta nem túl eredetien az immáron teljesen éber Hener, fegyverének pengéjét szorosan Argos torkához simítva.

– Nyugi, öregfiú, csak nem akarod kibelezni régi cimborádat? – kérdezte hősünk, még mindig kedélyes hangon.

– Nem, Argos, tényleg nem szeretnélek megölni, úgyhogy ne mozdulj, különben mégis kénytelen leszek átvágni azt a mocskos torkodat!

– Gondolod, ide jöttem volna, ha nem tudnék megmagyarázni mindent?

– Pont ettől félek!

– Hja, te mindig is gyáva voltál.

– Lehet, hogy neked már semmit sem jelent az, hogy becsület, de ha még egyszer gyávának nevezel, kihívlak párbajra! – sziszegte ingerülten Hener.

– Ha ragaszkodsz hozzá, szívesen összekaszabolom az arcodat, Lapátfog! – válaszolta hősünk, és kihívóan csípőre tette a kezét.

A nemesvérű Hener összerezdült régi gúnyneve hallatán. Argos türelmesen várt néhány pillanatig, hogy úrrá lesz-e dühén. Nem szerette volna mondókájának fontosabbik részét félbeszakítani, ha még oly rövid időre is, míg megveri régi barátját.

– Rendben, Argos, meséld el szépen, hogy mit akarsz, de légy rövid, és nagyon, de nagyon meggyőző, mert két perc múlva hívom a testőreimet!

– Mi ez a fene nagy bizalmatlanság? Csak nem hiszed el, amit az a szenilis Vingritz terjeszt rólam? Ismersz, tudod, hogy nem vagyok somani mágus.

– Ismerlek, és épp ezért még ez sem lepne meg. De nem is érdekel, örömmel vennék részt az akasztásodon, bármiféle okkal lógatnak is fel. Még van másfél perced.

– Annyi idő alatt pont el tudom mondani, hogy hogyan tehetnél szert ezer aranydukátra.

Itt Argos kis hatásszünetet tartott, egy pillanatra sem véve le tekintetét Hener arcáról. De az meg se rezdült, hát hősünk folytatta meggyőzését.

– Mert tényleg van egy túlélő somani. Csak Vingritz mellényúlt. És ha te kapnád el helyette a mágust, tiéd lehetne a fejére kitűzött vérdíj, a dicsőségről nem is beszélve. Én segítenék, véletlenül tudom, hogy hol rejtőzködik.

– Honnan tudsz te a somanik viselt dolgairól? – kérdezett közbe Hener, hangjában tömény gyanakvással.

– Azt a levelet, amiről Vingritz beszélt, egy somani írta. Itt van nálam, elolvashatod, félreértés nélkül kiderül belőle minden. Tessék! – nyújtotta át Esmael levelét egy óvatos mozdulattal.

– Szóval te törtél be a városparancsnok házába!

– Igen. És? – kérdezte Argos értetlenkedve, ez igazán hetedrangú probléma volt a szemében. De valószínűleg Hener is így láthatta, mert nem forszírozta tovább a témát.

– Gyújtsd meg az asztali mécsest!

Argos néhány mozdulattal fényt csiholt, aztán majdnem felnevetett. Lapátfog elképesztően nézett ki hálósipkában, jobbjában kivont karddal, baljában a levéllel. De nagy nehezen sikerült erőt vennie magán, és némán várta végig, míg a másik elolvasta a levelet.

– Jó, lehet, hogy ezt tényleg egy mágus írta – engedte lejjebb kardját Hener. – És most Khazában van?

– Két napja még ott volt. Aztán Gondal báró elvitette, mint szökött jobbágyát. Nála megtalálhatod.

– Szóval, ha jól értem, arra akarsz rávenni, hogy törjek rá a báróra, dúljam fel az otthonát, és mindezt csak azért, hogy ha esetleg találok ott egy somani mágust, akkor te bebizonyíthasd az ártatlanságodat?

Argos némán bólintott, hisz ez volt az igazság. Hener értetlenkedve emelte fel szabad bal kezét.

– Tisztába vagy te vele, hogy ki is az a Gondal báró? A király kegyeltje! Csak az elmúlt esztendőben kétszer annyi birtokot adományozott neki a mi bölcs urunk, mint ami nekem összesen van! A te szavad édeskevés ahhoz, hogy meg merjem zavarni a nyugalmát! – nevetett fel gúnyosan.

– Mondtam, hogy gyáva vagy – vont vállat Argos lemondóan.

– Ha még egyszer meg mersz sérteni, nem fogok törődni vele, hogy fegyvertelen vagy, és átszúrom azt a hazug szívedet!

– Ez nem változtat a tényen. Gyáva vagy! – vigyorgott rendületlenül hősünk. Még be sem fejezhette a mondatot, amikor Hener meglendítette a fegyvert.

Argos erre számított. Gyors mozdulattal kitért a penge elől, elkapta ellenfele csuklóját, hátracsavarta karját, elkaszálta a lábait, majd fél lábbal rátérdepelt a hátára. Az egész akció nem tartott tovább egy szempillantásnál. Hener fehérülő ujjai közül kimállott a kardmarkolat.

– Na, és most nagy hősnek érzed magad, hogy meg mertél támadni egy védtelen embert? – lihegte Argos, miközben térdével megpróbálta teljesen a földre szorítani vergődő ellenfelét, míg a karját még mindig hátracsavarva tartotta, bal kezével pedig a hálósipkás fejét verte a padlóhoz.

Hener hamarosan beszüntette az ellenállást. Pár pillanatig mindketten csak a levegővétellel foglalkoztak.

– Miért, te talán bátrabb vagy nálam? – nyögte végül a legyőzött, Argos pedig úgy döntött, hogy belemegy az utcájába.

– Hát nálad nem nehéz bátrabbnak lenni.

– Akkor menj el te a báróhoz, és hozd el tőle te a mágust!

– Jó – válaszolta hősünk. Már idejövet sejtette, ezt nem úszhatja meg.

Lassan feltápászkodtak, néhány jelképes mozdulattal leverték magukról a port.

– Jó – ismételte meg Argos. – Elmegyek a báróhoz, és elkapom neked a somanit. Egy héten belül itt leszek vele. De te addig szerezzél egy gyönyörszép, hétpecsétes iratot, lehetőleg egy, az égiek kegyében igen magasan álló ájtatosképűtől, hogy Khazai Argos sohasem foglalkozott tiltott mágiával, és ő az égiek legártatlanabb földi híve!

– Azt nem mondanád meg, honnan szerezzek egy ilyen papírt?

– Nem, és azt is titokban tartom, hogy hogyan fogok mágust lopni neked. És amilyen jó vagyok hozzád, még a jutalom rám eső részéről is lemondok.

Rövid csend nehezedett rájuk, amit végül Hener fáradt hangja tört meg.

– Argos, ideje lenne felnőnöd. Fogd fel végre, hogy már nem vagyunk porban játszadozó gyerekek! A te családod már nem a környék ura, kegyvesztettek lettetek. Egy nap valaki megelégeli gaztetteidet, és melletted már nem állnak befolyásos támogatók, akik szólnának az érdekedben. Én a helyedben óvatosabb lennék. Sok minden megváltozott az elmúlt években.

– Nem változott semmi. Most is én vertem szét az orrod a padlón, és most is én fogok belógni a templomkertbe körtét lopni. És most is ronggyá verlek, ha megpróbálsz átejteni az osztozkodásnál – vigyorgott Argos fölényesen. – Áll az alku?

Hener vett egy mély lélegzetet, kipillantott az ablakon a fekete éjszakába, majd sóhajtva fújta ki a levegőt.

– Igen. Megszerzem neked azt a rohadt írást – egyezett bele megtörten.

– Rendben, egy héten belül tied a mágus feje. És most ha nem haragszol…

Ezzel Argos könnyedén meghajolt, és távozott. Már csak kívül vette észre, hogy otthagyta Esmael levelét. Vállat vont, jó helyen lesz az Henernél, hisz akárhogy is tépi a száját, hogy szívesen látná szerény személyét holtan, még mindig nem felejtette el, hogy régen milyen jó barátok voltak. Biztos nem fogja elárulni! Bár mintha kissé megöregedett volna, gondolta elkeseredetten. Régen maga ment volna Gondalhoz mágusnézőbe, ha nem is cselekvő módon részt venni a mókában, de legalább végignézni azt.

Hát igen, mégis megváltozott néhány apróság az elmúlt években!

XV.

Kromdall felé tartva azért visszatért hősünk életkedve. Kellemes úton haladt, a legmagasabban futó hegyi ösvényeket követve, háborítatlan magányban. A késő nyári napfény bearanyozta gondolatait. Végül is, a veszélyt megszokhatná már, és ez legalább újfaja. Megküzdeni egy mágussal! Tiszta jól hangzik. Bár normális ember azért nem élvezné.

Másnap délután tűntek fel előtte Kromdall masszív bástyái. A vár egy gyors sodrású hegyi patak völgye fölötti bércen épült. Bevehetetlennek tartott falai alatt kis falu húzódott meg, mely hosszan elnyúlt, végig a völgyön.

Hát igen, régebben ez is az ő birtokuk volt, Gondal nemrég kapta meg, a környező földekkel együtt. A bárócska most látogatta meg először az új uradalmát.

És milyen pechesen kezdődött ez a látogatás! Eltört a hintójuk hátsó tengelye, így kénytelenek voltak a saját kastélyuktól alig félnapi járóföldre betérni egy ócska kis fogadóba. Ráadásul még aznap találkoztak hősünkkel is, akit menekülés közben éppen arra vetett a sors, és nem habozott kihasználni a lehetőséget.

Szerencsére, már aki szerencséjére, arcról nem ismerték, csak hírből, így Argos kiadhatta magát ismar utazónak. Számára remekül telt a délután. Először a báróné komornájával ismerkedett össze az istálló mögött, és igen kellemesen elszórakoztatták egymást, utána leült kártyázni Gondallal, és miközben kisebb összeget nyert, elbűvölte a bárónét is. Így amikor a hölgy elvonult aludni, Argos gyorsan elvesztett egy marék ezüstpénzt, majd bort rendelt, és fejfájásra panaszkodva kiment sétálni. A báró mosolyogva jobbulást kívánt, és belefeledkezett az italba.

Minden remekül ment, amikor megérkezett az a vadbarom Rat. Rögtön felismerte Argos vigyázatlanul elöl hagyott hátizsákját, kést rántott, és bömbölve elkezdte keresni a tulajdonost. De hát ki hitte volna, hogy vacak nyolc rézpénzért egy hétig követni fogja!

Amint a báró megértette az erdőjáró jórészt artikulálatlan ordítását, és tudatosult benne, hogy kártyapartnere azonos Khazai Argosszal, azonnal rohant a feleségéhez. Argos szerencséjére a báró, Rat, és tizenkét zsoldos egyszerre akart benyomulni a szoba egyszemélyes ajtaján, így nyert egy kis időt, amíg felhúzta a nadrágját. Utána gyorsan szétcsapott a rárontó zsoldosok között, lefegyverezte és összekaszabolta a bárót, leütötte az útonállásból rég kiöregedett Ratot, aztán természetesen futott. És persze későn vette észre, hogy már megint elhagyta a frissen zsákmányolt kardot. De így is jó mulatság volt!

Szerencsés módon még túl is élte, hát kívánhat ennél többet? Csúfondárosan elmosolyodott, ahogy felidézte magában az intimebb részleteket. Aztán eszébe jutott, hogy mit is keres itt, és már búcsút is mondott jókedvének.

A vár alatti faluban szerencsére nagy volt a nyüzsgés, szekerek jöttek-mentek, kocsisok káromkodtak, parasztgazdák beszélgettek kis csoportokban, megfontolt, lassú szavakkal. Argos elvegyült. Nem szúrt szemet senkinek, amint végiglovagolt a falu egyetlen, és jelenleg emberekkel, marhákkal, lovakkal és egyéb állatfajtákkal zsúfolt utcáján. Az új uraság megérkezése teljesen felbolygatta az amúgy csöndes kis települést, már fel sem tűnt a helyieknek egy újabb idegen arc.

Argos kipányvázta a lovát a falu kocsmája előtt, aztán látszólag minden cél nélkül, lassan nézelődve végigsétált a piacon. De azért ügyelt rá, hogy a nyitott várkapu felé sodorja a tömeg.

A kapuszárnyak mellett, ám igen messze hivatásuk csúcsától, két őr állt. Bár fegyverük csillogott-villogott, ők igen kopottnak és elhasználtnak tűntek remek páncéljuk alatt. Csak néha-néha intettek le egy-egy befelé igyekvőt, de Argosnak gyorsan szemet szúrt, hogy a szép számmal áthajtó társzekerekre, és kocsisaikra rá sem bagóznak.

Hát kicsit távolabb ment, és amint a következő kocsi a kapu felé fordult, hozzá csatlakozott. Szép, komótosan lépdelt a zsákokkal megrakott szekér nyomában. Ó, ti égiek, hát miért nem viselek köpenyt, nagy csuklyájút, arcba húzhatót, gondolta, de mivel ezen már nem tudott változtatni, emelt fővel haladt a katonák felé.

Észre sem vették. Csont nélkül jutott át a kapun.

Ha a többi is ilyen simán menne… – ábrándozott, immáron bizakodóbban. Bár azért Gondal sem lehet annyira ostoba, hogy ilyen nemtörődöm emberekből legyen válogatva a teljes testőrsége! Na de ha azokat vesszük alapul, akik a fogadóban voltak mellette…

Ám nem törte tovább a fejét eddigi szerencséjén, nekilátott tervének végrehajtásához. Már ha tervnek lehet nevezni azt, hogy ő most ide besétál, megkeresi a mágust, leüti, a hóna alá csapja, és kisétál. No, de minek is elveszni a részletekben, majd adódik valami lehetőség, zárta le rövid töprengését életfilozófiájának alaptételével, és a konyha felé vette az irányt.

Ez volt a legalkalmasabb útja a házba jutásnak, hisz egy palota hatalmas konyhájában mindig mozgalmas élet folyik, nem is számítva az ott lézengő léhűtők koncra éhes hadát. Argos határozott léptekkel vágott át a szűk várudvaron, végigment a palota magasba törő épülete mellett, és az egyik cselédbejárón át belépett a konyhába. Továbbra is felvetett fejjel, és kényelmes tempóban haladt keresztül a sülő húsok illatától terhes levegőjű, boltíves termen.

Csak egyszer szólították meg. Egy nagyhangú szakács ordítva utasította, hogy „nézz már utána, szolga, megjött-e már a Bódog”.

Argos kissé felvonta a szemöldökét, és odalépett a véres kötényt viselő, mocskos arcú cselédhez. Minden sietség nélkül végigmérte, ahogy az oroszlán is megvizsgálja az elé vetett koncot. A fickó lelke nem bírta a terhelést, elvörösödött.

– Khm, izé, azt mondtad szolga. Ez igen érdekes. Módfelett, khm, érdekes – törte meg végül a csendet Argos, azon a jellegzetesen affektáló, Raan Masanban használt orrhangon, amit errefelé, a Délvidéken, csak a fővárosból idevetődött urak beszéltek. A szakácsnak ennyi elég is volt, ijedten emelte maga elé kezeit.

– Bocsásson meg, nagyméltóságú uram, én csak egy egyszerű ember vagyok, megtévesztett a nagyuram öltözete, és…

– Mi a gond, khm, az öltözetemmel?! – vágott a szavába Argos kíméletlenül, még közelebb lépve.

– Semmi, nagyuram, semmi, én csak…

– Te csak egy ostoba fajankó vagy, khm, akit el kéne csapni. Igen, izé, mi is a neved? – kérdezte talán egy kicsit túljátszva, de nagyon zordan. Nem figyelt oda a szerencsétlen flótás által elmakogott névre, az általa előadott mentegetőzésre még kevésbé. Főúri mozdulattal leintette, és továbbment. A többi szolga már sietve takarodott el az útjából

Amint kilépett a konyhából, felhagyott az előkelően lassú sétával, és sietősebbre fogta lépteit. Szerencsére csak kevés emberrel találkozott a sötét folyosókon, azok is inasok, meg egyéb szolganépek voltak, akiknek feltehetőleg szintén sürgős dolguk lehetett, mert szintén siettek.

A báróné feltételezett lakosztálya felé tartott. Amennyire vissza tudott emlékezni a palotára, csak két olyan szoba volt, ami alkalmas lehetett egy előkelő hölgy hálószobájának. Ezek közül a nagyobbikat vette célba.

Amikor elért a kérdéses ajtó elé, megállt hallgatózni. Odabentről dudorászás hallatszott, hát kis hezitálás után benyitott.

A szoba valóban a bárónőé lehetett, erről adott tanúbizonyságot a fésülködőasztalon lévő kismillió tégely és üvegcse. Az asztal előtt viszont a báróné komornája ült. Az ajtónyitódás zajára ijedten megfordult, szemei elkerekedtek a csodálkozástól.

– Argos? Te mit keresel itt?

A kérdezett magában gratulált a lánynak, hogy nem kezdett el sikoltozni, hisz ezzel sok macerától megkímélte magát.