AMTAK E-KÖNYVEK

KARINTHY FRIGYES

SZÍNMŰVEI

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-51-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Karinthy Frigyes

SZÍNMŰVEK

Tartalom

Karinthy Frigyes

SZÍNMŰVEK

HOLNAP REGGEL

Tragikomédia 3 felvonásban

FÖLDNÉLKÜLY JÁNOS

Vígjáték négy képben

A NAGY ÉKSZERÉSZ

Komédia 3 felvonásban

A VÁNDOR KATONA

Ünnepesti történet

LEPKETÁNC

Fantasztikum egy felvonásban

AZ EMBERKE TRAGÉDIÁJA

LUX ÚR SZABADALMA VAGY A NYOLCADIK MENNYORSZÁG

Műszaki misztérium egy képben

HADITANÁCS ANTHROPOSBAN

Élettan-politikai dráma és tudománytörténelem előjátékkal, utójátékkal, happy enddel

KÉT ÁLOM

Mozgóképjáték

Három felvonásban és három filmben

VÉRMEZŐ

AZ ESKÜ

Regényes irodalomtörténet két jelenésben

Kabaré

A bűvös szék

Komédia egy felvonásban

Visszakérem az iskolapénzt

A dráma

Tréfa

A téma

Iphigénia Siófokuszban vagy Ki megy a mama elé

Végzettragédia

Szabályos lélektani dráma

Kacsalábon forgó kastély

Csali mese

Júlia és Juliska

Hogy kell bánni a férfiakkal

Sorstragédia

Helyszíni szemle avagy Töredelmes vallomás, mint enyhítő körülmény

Kolombuc tojása

Népszínmű a régi spanyol időkből

Olivia két lelke vagy Az érvényesülés útja

Tegezés

Kísérleti módszer

A csodaimitátor

Teknősbéka vagy ki az őrült a csárdában

A sarkutazó

Menjen a sóhivatalba...

Tréfa 1 felvonásban

Elmeorvosok

Óriási jó ember

Hamlet a mellényzsebben vagy Gyerünk, gyerünk, az igazgató bácsinak dolga van!

A Doktor bácsi

Ugratás

A marha férj

Gyula bácsi

HOLNAP REGGEL

Tragikomédia 3 felvonásban

Előszó az első kiadáshoz

Amikor elhatároztam, hogy mégis közreadom az alább következő színdarabot, melyet, bár kifejezetten színpadra szántam, sokan még ma is könyvdrámának tartanak - azzal nyugtattam meg magam, hogy majd írok elébe egy terjedelmes dramaturgiai tanulmányt: egy új és lehetséges dramaturgia összefüggő körvonalait rajzolva meg, amihez maga a dráma csak afféle illusztráció lesz, kísérleti anyag, melyen újfajta tételeket pozitív és negatív jelekből bizonyíthatok. Valahogy úgy képzeltem, hogy a huszadik század irodalmának egyre növekvő kereslete s még inkább növekvő kínálata egyre fokozottabban teszi lehetetlenné, hogy egy művel annyit foglalkozhasson az értékelő kritika, amennyi szükséges lenne ahhoz, hogy kiderüljön róla, van-e joga az élethez és mennyire és mennyiben. A húszadik század írója magára marad, s edzenie kell magát, hogy a maga kritikusává legyen e pontban, hacsak nem akar megelégedni azzal a szépen hangzó és kényelmes, de végig nem gondolt frázissal, hogy az élethez való jogot maga az élet adja meg, s hogy tehát egy dráma értékének egyetlen természetes ismérve a siker és tetszés. E tévedésekről is akartam írni és sok másról, amiről gondolkodtam drámám írása közben - felfedezésekről, melyekre írás közben meglepetve bukkantam rá, s melyekből, mondom, érdekes elméletek rendszere következett volna. De mindez hiú és naiv képzelődése csak a művésznek, aki a világot minden pillanatban megállítaná, mint Józsué a hegyen, mondván a világnak: "Az Isten szerelmére, maradjon már veszteg egy kicsit, hogy végre-valahára egyszer már alaposan lerajzolhassam - ne mindig azok a megbízhatatlan pillanatfelvételek." A világ azonban nem áll meg, szalad tovább, s felkavart folyama magával ragadja a százszor elkezdett és százszor abbahagyott vázlatok papírszeletkéit, amik képet akarnak adni róla. Boldog divatos írók, kik bele tudnak törődni ebbe, kiket kielégít, kiknek örömet okoz, hogy néhány jól megfigyelt vonással ábrázolni tudják a világból, ami ábrázolható: a mozdulatot. Én nem születtem ilyen szerencsés kedéllyel. Kínzó kényszer élt bennem, aggodalmas ösztön, hogy az életnek minden pillanatában az egész életet lássam: megkérdezzem a leeső kőtől, honnan esel, hová és miért? Egyazon mértékkel mérjem a szellőcskét és a vihart. Mindig az Abszolútat kerestem, s tudván, hogy ahhoz erő kell, izmokat feszítve készültem neki a munkának - de mire megvoltak az előkészületek, elillant és megfakult az Ő képe, s ahol az imént a szűz és tiszta, fiatal Igazság meztelen alakja állott modellként a dobogón, hogy papírra vessem - most fogatlan szájjal, sárgán, püffedt hasával vigyorgott rám a vén, tarfejű Kétség. A kusza vonások értelmét mármost ki mondja el, ha én nem, az egyetlen, aki tudja, mit akartam? Ami ebből a hevenyészett darabból kimaradt, az új dráma koncepcióját, azt szerettem volna megírni egy értekezésben - s amit ez értekezésben el nem magyarázhatok, amit csak élő élettel, tragikummal, közvetlenül bizonyíthatok be: azt szerettem volna megírni egy drámában. Most már egyik se lesz meg - de a kísérlet ne múljon el nyomtalanul. Közreadom hát e tragikomédiát úgy, ahogy két hét alatt a világháború nyolcadik hónapjában megírtam. Lehetetlen, hogyha valaki valaha őszintén és hivatottan próbálta megérteni az emberi életet: fel ne tűnt volna néki a világ álomszerűsége - ma inkább, mint valaha. E zűrzavaros álom egyetlen pozitivuma éppen e ráeszmélés az álomra - hogy tudjam, hogy csak álmodtam, s hogy odakünt a  v a l ó s á g  világában, minden másképpen van, mint ahogy hisszük. Már most, hogy odakünn mi van, az álom hibás okoskodásával úgysem találjuk el soha - az egyetlen dolog, amit tehetünk, hogy  k i á l t u n k  egyet, akármit, akármilyen formában, de szívből és indulatból és őszintén, azzal a fájdalmas kiáltással, amit a gonosztól való félelem s a jó utáni vágy sajtol ki szívünkből - és talán akkor, e hang fizikai erejétől felébredünk nyomasztó álmunkból. Kiáltsunk - sírjunk, vagy nevessünk, mindegy -, de szívből sírjunk, és szívből nevessünk - mert ami ezen túl vagyon, dogmák és hitvallások, csak mélyebben fúrja be fejünket az álom sötét vizébe. Mozogjunk, induljunk meg a sötétben, tapogatózzunk, akármerre! Mindegy - hátha éppen ebben az irányban van ama vizek felszíne, ahol egyszer majd sokezer év múlva kidugja fejét a mélységben és butaságban és sötétségben és hazugságban fetrengő ember? E titkos jelben, ez öntudatlan szándékkal íródik le minden őszinte szó, ami a helyeset és igazat keresi - s az őszinte szót meg kell menteni az elmúlástól akkor is, ha rekedten s tökéletlenül szakadt fel a torokból.

Néhány jegyzet noteszomból, a  H o l n a p  r e g g e l  írása közben.

Tulajdonképpen mit is akarsz? Nem fogod megfejteni a problémát, és ezt te jól tudod; nem is akarod. Miért hát ez a szokatlan erőlködés, ez a gesztus, mintha meg tudnád fejteni?

Én csak azt tudom, hogy évek óta zavaros nyugtalanság, homályos dac erjed bennem - a ruhatárban szokott elővenni, elemi erővel, tragédiák után, amiket végignéztem. A színész jól játszott, az író tisztességesen megcsinálta a dolgát. Megvolt a tragikus összeütközés, a hősnek el kellett buknia, ott döglött meg szegény a színpadon, vagy legalábbis biztosított bennünket, hogy egy-két év múlva meg fog halni, menjünk csak nyugodtan haza. Vegyük ehhez a lélekelemzést, a terheltséget, egész előre elvégzettségét sorsunknak - hát persze, ilyen az élet. Mi bajod, mit akarsz, mi nyugtalanít? Az élet  i g a z á n  ilyen, te nagyon jól tudod, a szerző csak sűrítette egy kicsit, persze, sematizált. Mi bajod?

Már tudom. Az élet igazán ilyen, de mindezt el lehet mondani regényben, versben, novellában, szóval könyvben: ott ráér az ember kifejteni, harmóniákat keresni, meghatni - ott vigasztalást találok abban, hogy így van, s nem lehet másként, és édes szomorúság, hogy ezt megértem. De az író sürgősen összecsődített bennünket egy nagy teremben, gyertek gyorsan, aszongya, minél többen, álljatok körém, mondani akarok valamit. Az ember odafut - tyű, hisz ez rájött valamire! Lássuk csak - ez feltalált valamit, vagy felfedezett valamit, ami jó, ami segít rajtunk, ami kivezet a nagy bajból - ez mindenesetre közölni akar valami megoldást. Másképp mért volna olyan sürgős neki, hogy együtt lásson bennünket? Erre gondolok önkéntelenül, és közben nézem az első, a második felvonást - igen, igen, a hős ilyen meg ilyen bajban van, mint az életben, a regényben, hát bizony ebbe bele kell pusztulni. Jön a harmadik felvonás - na, hát tényleg belepusztul. Igen, igaz, nagyon helyesen mondja az író úr. Csakhogy... Mit is akartam mondani? Már elfelejtettem. És elmegyek a színházból, zavartan, bután, mint akit fejbevertek.

Az életet ábrázolni. Igen, minden művészet legméltóbb célja. De hát ha a színház az egyetlen műfaj, ahol  t o v á b b  m e h e t ü n k  ennél? Nem bánom, inkább ne legyen művészet. Legyen több vagy kevesebb - legyen valami, aminek nincs neve az esztétikában. Tudom már - legyen  t u d o m á n y  - de  k í s é r l e t i  tudomány - kísérleti élettan, vagy mit bánom. Az élet törvényét keresem. Hát nem emlékeztek a fizikából, hogy a törvények tisztán és precízen nem ismerhetők fel a természetben - kísérleti alapon, retortában kell előállítani a jelenséget, hogy a törvényt megkapjam. A szabad esés törvénye, a 9,8 gyorsulás nincsen sehol, mert a levegő ellenállása stb... légüres térben kell ejtenem a tárgyat, hogy a 9,8-at megkapjam. Elvonni a zavaró melléktüneteket, amik minden jelenséget kísérnek a valóságban. A kísérleti élet - ez talán a dráma. Ha az életet úgy viszem a színpadra, ahogy én ismerem, nem kaphatom meg az élet törvényét, csak a tapasztalásét. De én a törvényre vagyok kíváncsi - nem arra, mi az ember, hanem arra, hogy mi  l e h e t n e... hogy mi felé  é r d e m e s  törekedni. Azt az embert akarom látni, akit az értelem és belátás teremtett volna a hatodik napon, ahelyett, akit a véletlen teremtett. A kísérleti embert, a homunkuluszt akarom látni - vonjuk el az élet zavaró melléktüneteit. Ezek a melléktünetek: szuggeszció és megint szuggeszció, amivel élet, hagyomány, múlt, társadalom, nevelés, természet - egy szóba összefoglalva: amivel az úgynevezett  v é g z e t  szuggerál bennünket.

Miért féltek úgy a deus ex machinától? A deus ex machina a legüdvösebb, leghelyesebb dolog; a deus ex machina a retorta, a lombik, a légüres tér, amiben az  i g a z i  törvényt megkapom. Hazugság, aminek révén a tökéletes igazsághoz jutok. A valóságban minden hazudik.

Három órát kaptam, három drága órát, amikor embereken át, közvetlenül beszélhetek az emberekkel - emberekkel, akik három óráig egész figyelemmel figyelnek rám, s minden, ami hang, fény és szín, engem szolgál, hogy szavamat megértsék. Használjuk fel a ritka alkalmat - ezek többet érdemelnek tőlem, mint amit egy versben, egy képben, egy hangulatban adtam eddig. Osszuk be jól a drága időt. Az első óra elég nekem arra, hogy bemutassam hősömet, bajaival, szenvedéseivel, természetével, környezetével, végletével együtt. Az első felvonás végén Ember Sándor a színpadi lovagiasság törvényei szerint ki van terítve. Mindent megpróbált - hiába! Összefogott ellene barátság, szerelem, társadalom, s értésére adta, hogy meg kell halnia - az utolsó percben megjelent még a buta sors is, és kihúzatta vele a fekete golyót. Akár vége is lehetne a darabnak, a lovagiasság szabályai szerint - egy sorstragédiát láttunk, az élet sújtó öklét: véged van, Ember Sándor, halj meg.

De van még két órám, emberek, halljátok! - ez a két óra az enyém. Az élet elvégezte dolgát, megölte hősömet - most jövök én! Ki eddig lábán járt előttünk, botló esztelen lábán, mely mindig gödrök felé visz - hadd fogom meg a kezét, és viszem én. Hátha meg lehetne menteni e szegényt, e boldogtalant, hiszen láttuk, hogy kár érte, hiszen megsirattuk, hiszen még két órám van hátra, jöjj velem, Ember Sándor, kit a végzet kilökött a külső sötétségbe - jöjj hozzám, majd kitalálunk valamit. Akármit, egy felfedezést, egy injekciót, egy deus ex machinát - hátha kiderül, hogy nem vagy azonos ama másikkal, akit halálra ítéltek - hogy  í g y  van az igazi - hátha lehet még segíteni rajtad? Rajtad és magamon és ezeken itt, akik osztoztak eddig a te sorsodban.

Más műfajokban elég a  t e h e t s é g  - a drámaírónak  a k a r n i a  kell.

A drámaíró nem vátesz - a jövőt nem  m e g j ó s o l j a, hanem  e l ő i d é z i.

Szabad akarat nincs, jól tudom - de van korlátolt akarat, s ez nekem éppen elég. A szél elkapott egy méhrajt, és viszi valahová - ez a társadalom. De a méhek, a raj keretén belül arra másznak, amerre akarnak. Tömegnek nincs akarata - de lehet az egyénnek, s kell is, hogy legyen. Ezért ostobaság, mikor tömegekre alkalmazunk jelzőket, melyek egyénre illenek...  H ű t l e n  Olaszország -  k a l m á r l e l k ű  Anglia - csupa logikai tévedés. Minél nagyobb egy tömeg, annál inkább szervetlen jelenség csak, és annál inkább alkalmazhatok rá a mechanika megmásíthatatlan törvényei. De az egyénre új és megváltoztatható törvényt kell keresni: az élet törvényét. Végzet-tragédiája csak nemzeteknek lehet - egyénnek soha.

Egy mindenkiért - ez a  m i n d e n k i  most, ha jól értettem,  a z  u t ó d o k  akiknek egy szebb jövőt kell kiverekednünk, életünk árán is. - No, akkor egy kis baj van a tétel másik felével - azzal, hogy  m i n d e n k i  e g y é r t. Az utódaim már bajosan mentik meg az én életemet, haláluk árán. Különben furcsa dolog azokkal az utódokkal, akik még nincsenek is. Az orvosi gyakorlat, mely emberi belátásból származik, olyan esetekben, mikor a terhes anya életét veszélyezteti a szülés, elpusztítja a gyermeket, hogy megmentse az anyát. Hát ez erkölcstelenség volt? Aligha. Az anya majd csak szül új gyermeket - a gyermek nem tud anyát szülni magának.

Icb schreibe nicht, euch zu gefallen
Ihr sollt was lernen. (G o e t h e.)

Kétféle művésztípust ismerek - a született  t a n í t ó t  és a született  t a n u l ó t. A tanító néha kevesebbet tud, mint a tanuló - de kezdettől fogva tanít -, a tanuló rengeteget tud, de halálig tanul. Mindkét típusban vannak géniuszok. Jó író rossz műve úgy származik, hogy a másik munkájában kontárkodott. Különben az új esztétikát a  t a n u l ó-típus csinálta meg, ezért irtózunk mindentől, ami  m o n d a n i v a l ó, s a mű értékének egyetlen ismérvéül azt keressük, hogyan tudta megcsinálni azt, amit akart. Holott az is fontos, hogy  m i t  akart.

Az új esztétika a mű mögött az embert keresi. A tökéletest keressük mindannyian - s nem találván meg a műben, legalább a művészben szeretnők megtalálni. Shakespeare darabjainál persze mindegy, Shakespeare írta-e őket, vagy Bacon.

Tragikomédiát írok, de fordítottat. Eddig a tragikomédia eleje víg volt, a vége szomorú, Próbáljuk egyszer úgy, hogy az eleje legyen szomorú, és a vége víg.

Stílus és gondolat... Forma és lényeg... Anyag és művészet... Írásműben a stílus tökélyét abban látom, hogy nincsen stílus: mondanivaló és kifejezés egy és ugyanaz - vagy legalábbis szétválaszthatatlan. "A művészetnek is legfőbb tökélye, ha úgy elbú, hogy észre sem veszik."

A világ  f o r m á j a  a mozgás -  l é n y e g e  a nyugalom.

"Nem azért jöttem, hogy a törvényt eltöröljem, hanem hogy azt betöltsem (megmagyarázzam). Megmondatott a régieknek: szeresd felebarátodat, és gyűlöld ellenségedet. Én pedig azt mondom nektek: szeressétek ellenségeteket..." stb. (Márk evang.) Ebben nincs ellentmondás - a törvényt néha csak úgy lehet helyesen értelmezni, ha megfordítom. Ez csak üdvös, okos ravaszság - és aki az igazságot szereti, az igazságért még hazudni se átall, ha kell. Soha nem tudta az, mit tesz halálosan szeretni az igazságot, aki csak arra törekedett, hogy amit  k i m o n d  vagy  l e í r, igazság legyen. Látjátok: ez a tökéletes stílus, ahogy Ő beszélt.

Igen, a művész csodálkozzék, áhítattal és naivan, mindenen, ami körülveszi. De én  a  t e r m é k e n y  csudálkozást szeretem, amiből új megismerés származik - azt a csodálkozást, amivel Newton csodálkozott először olyasmin, amin ötezer évig senki se csudálkozott - hogy ha eleresztek egy darab buta követ, magától, habozás nélkül, nyílegyenesen megindul egy bizonyos irányban.

Reménytelen gyönyörű küzdelem, hogy minden összefüggjön, s minden összefüggést megtaláljak.

Drámának a szerelem csak anyaga lehet, nem témája. Témája a szerelem csak lírai versnek lehet - Romeo versekben elmondja szerelmét, aztán eltűnik Júlia ablaka mögött. Nem értem a modern drámaírókat. Hát igazán azt hiszik, hogy a szerelmet el lehet játszani a színpadon? "Ölelj meg, igen... fojts meg... a szádat... add a szádat! Harapj!" Rettenetes! Milyen ostoba, kínos, feszengő érzés - milyen kellemetlen, milyen lealázó! Milyen rossz! És a legjobb drámaíró sem írhatja másképp - hiszen így van.

Vajon észreveszik-e majd, hogy az egész első felvonás  k a r i k a t ú r á j a  akar lenni annak, amiről szól! Muzsika, parfüm, kloroform - az élet ostoba és zagyva és nevetséges lidércnyomása. A másodikban ablakot nyitok, és beengedem a szelet. A harmadik egy utópia: hevenyészett elképzelése a homunkulusznak.

Beniczkyt én semmiképpen nem tartom ostoba embernek.

Talán abbahagyom... Nézni fogom a világot, és beleegyezem, hogy a szépirodalom egy fajtája csak a képzőművészetnek - szem, melyben tükröződik a világ, s melyből nem vezet idegszál be a sötét és dolgozó értelembe. Ó, higgyétek el, jó lenne nekem is ringatózni színek és hangok hullámain... ó, higgyétek el, fölemelne engem is, és tudnék dalolni odafönt - daloló és ringató szavakat... Ki verte belém, hogy nekem kell megoldanom csomókat - hogy én vagyok felelős az életért, melyért senki se vállalja a felelősséget?... Írhatnék eposzt a háborúról és a hősökről... ó, de szép munka volna, de boldog lennék... Talán majd egyszer. Bocsássatok meg.

És még sok minden...

Szereplők:

Ember Sándor, mérnök
Lehotay Mária, a mérnök volt felesége
Bella Gábor, zeneszerző
Beniczky gróf
Olson Irjő, finn orvos
Stepan, montőr
Lidérc Jenő, újságíró
Horváth Lenci, elegáns úr, de púpos
Lendvai, idősebb úr
Lendvainé, a felesége, jóval fiatalabb
Hermin, volt vidéki színésznő
Zajcsek kapitány
Békásy főhadnagy
Első jassz
Második jassz
Kisfiú
Néhány kíváncsi

Idő: 1912 körül

Első felvonás

Szín: Előkelő klubhelyiségnek valamelyik kisebb terme, közel a nagyteremhez, ahol hangversenyeket tartanak. Fülledt ízléssel berendezett szoba. Selyemkárpit, faburkolatú mennyezet, délszaki növények, nagy fotelek, asztalkák, középen ernyős lámpa, a falakon is sok kis lámpa, függönyös ajtók. Jobbra pianinó, függönnyel elzárható fülke. Középen a háttérben nagy tükör. Balra ajtó, mely hosszú és keskeny folyosóra nyílik, ezt a folyosót látni meglehetős hosszúságban. Jobbra a fülke mellett ajtó.

Függöny felgördülése előtt az orchester valami operából játszik. Talán a Cavalleria Rusticanaból. Mikor a függöny felmegy, a középen ég a lámpa, a fülke félhomályban. A jobboldali ajtó nyitva van. Abban a percben, hogy a függöny felment, az orchester elhallgat, és a baloldali függönyös ajtón át hallani belülről a hangversenyterem felől, persze halkabban, ugyanannak az áriának a folytatását, amit az orchester abbahagyott. A zenekar szól egy ideig belülről, aztán tiszta, csengő női hangot is hallani. Hirtelen elhallgat a zene, messziről taps, majd újra halkan muzsikálni kezd a hangversenyterem. A hangverseny majdnem a felvonás végéig tart. Apróbb szünetekkel állandóan aláfesti a dialógust.

Olson, Bella balról jönnek. Bella szép, hatásos, idősebb ember. Ősz haj, de fekete bajusz. Művész-elegancia. Puha mozdulatok. Jellemző, hogy Bellát bácsizzák és magázzák nála nem sokkal fiatalabb emberek is, akiket ő tegez.

Bella. Tessék, itt lehet szivarozni.

Olson szőke, első pillanatra jelentéktelen, udvarias ember, kicsit idegenes akcentus, de tökéletes magyarság. Körülnéz, aztán. Szép berendezés.

Bella. Majd aztán benézhetünk... Most valami szóló következik. Leülnek. Hát mit szól a mi muzsikánkhoz?

Olson udvariasan. Igen jó zene. A magyar zenét nagyon sokra becsüljük odafönt.

Bella mulattatva. Milyen kedves, jómodorú ember maga, kedves doktor úr. Nem haragszik, ha úgy beszélek önről, mintha nem volna, jelen?

Olson mosolyogva. Kérem, tessék.

Bella. Egy félórája van szerencsém ismerni. Önök ezt talán nem értik meg odafönt, északon, hogy ez mit jelent nekünk. Mondhatom, valami egészen sajátságos, izgalmas és ingerlő érzés ez... amit csak mi magyarok érezhetünk, önök ezt nem értik meg... A franciák, németek és angolok meg már hozzászoktak...

Olson. Mihez?

Bella. Itt van egy felnőtt ember, aki életében először kerül Magyarországra, és néhány óra múlva, hogy idekerült, velem találkozik... egy felnőtt ember, idegen ország polgára magyarul szólít meg, és magyarul beszél velem... Nagy dolog ez.

Olson mosolyogva. Nagyon sokan vagyunk otthon, akik tudunk magyarul. Az egyetemen tanszéke van a magyar nyelvnek.

Bella. Tudom, tudom. Nálunk is tanítanak finnül. Én is tanultam. "Kala elevana uiszkalana uizen alla..." De azért ez más. Valami gyerekes, gimnazista büszkeség ez. Vagy parvenüség. De el kell árulnom hazámat, hogy megsúgjam önnek... nem hallja senki, hogy hallatlan és főképpen ritka öröm találkozni valakivel, akinek messze északon gyerekkori álmaiban úgy élt Magyarország, Budapest... mint ahogy mi Párizsra, Berlinre gondolunk... Aki megtanult magyarul, hogy a mi költőinket olvashassa, mint ahogy mi megtanultunk franciául, angolul Shakespeare-re gondolva és Racine-ra... Izgató, új dolog ez nekünk. Ugye, így tanult meg magyarul?

Olson mosolyogva. Így. Gondoltam rá, hogy egyszer eljövök.

Bella. Olyan ez... mit mondjak csak... mint mikor egy szegény, de törekvő embert még nála is szegényebb rokona látogatja meg... Látja, ilyen kezdő nagyhatalom vagyunk mi... Hirtelen. Mondja, imponálok én magának?

Olson udvariasan. Nem értem...

Bella. Azzal, hogy született magyar vagyok, hogy már hároméves koromban tudtam magyarul...

Olson udvariasan. Mi büszkék vagyunk a magyar rokonságra.

Bella. Nem így gondoltam. Elszontyolodva. Nekem Párizsban hallatlanul imponáltak az utcagyerekek, akik franciául beszéltek.

Olson. Kétségkívül érdekes.

Bella vígan. Persze az más, ez rokonság. Maga nekem egy elszegényedett rokonom. Holmi kuzin, akit Etelközben láttam utoljára. Aztán elkerült hazulról... Kezét nyújtja. Szervusz, kuzin, nem ismersz rám? Én voltam az a szakállas kirgiz, akivel egy iromba sátorban aludtál... Nem ismersz rám? Ezer éve nem láttalak.

Olson mosolyogva. Több, mint ezer éve. Udvariasan. De nem  i r o m b a... nem úgy mondják!  O t r o m b á t  akart mondani. Az iromba tarkát jelent magyarul.

Bella meghökkenve néz rá. Mi az? Maga tanít engem magyarul? Na mindegy... Hát mit szólsz a gazdag rokonhoz, kuzin? Hogy tetszik önnek Budapest?

Olson. Nagyon szép város.

Bella megütközve. Ugyan? Szóval meg van elégedve, fiatalember? Hiszen maga úgy beszél, mint egy átutazó fejedelem. Szép, hogy nem teszi hozzá, hogy a magyarok nagyon lovagias nép.

Olson komolyan. Ez igaz is.

Bella. Mondom! Akkor hát... mutathatok megfelelőbbet... Talán a kereskedelem érdekli uraságodat? Vagy a művészet... Mit szól a mi filharmonikusainkhoz?

Olson. Az olasz muzsikát, úgy látszik nagyon kedvelik önök.

Bella. Mondja mindjárt, hogy szeretünk sírva vigadni. Hát... De hát mit szól az asszonyainkhoz?

Olson. Nagyon keveset láthattam eddig.

Bella. Keveset? Hiszen az imént látta Lehotay Máriát. Tegyük fel, hogy ő a legszebb asszony Magyarországon... Tegyük fel, hogy ő képviseli a magyar ideált úgy, amint ott áll a dobogón és énekel... Hiszen a nemzetek patrónusa rendesen asszonyféle... Tegyük fel, hogy ez a szép nő, akit odabent énekelni hallott, egy órával azután, hogy Pestre érkezett, maga Hungária, a mi asszonyunk, akiért életünket és vérünket adjuk... Hát mit szólna ön ez esetben az ízlésünkhöz?

Olson udvariasan. Igazán nagyon csinos nő. Kicsit túlzottan tremolázik.

Bella. Hallja, nagyon hűvös lehet arrafelé maguknál.

Hirtelen erős pergés a terem felől. A jobboldali folyosón sietve, meghökkent arccal közeledik Ember Sándor. Utcai ruhában van. Ebben a pillanatban Olson is megfordul, és szó nélkül az ajtó felé közeledik, úgyhogy mind a ketten egyszerre, ugyanabban a pillanatban érnek a küszöb elé. Most ez történik. Olson is megáll. Ember is megáll. Olson háttal a színnek. Ember ránéz, hirtelen megfordul, és visszasiet a folyosón. Olson nyugodtan megfordul, és visszajön Bellához.

Bella. Mi az? Hiszen ez Sándor volt! Hogy kerül ez ide?

Olson. Nem tudom.

Bella. Maga ismeri?

Olson. Nincs szerencsém. Ki volt az?

Bella. Ember Sándor. Né!... Hát ez itt van? Ember Sándor... a Lehotay Mária volt férje, akiről az imént beszéltünk.

Olson. Ember Sándor a mérnök?

Bella. Mérnök, persze hogy mérnök... Azonkívül mérnök is... Ezt honnan tudja?

Olson. Hiszen ma benne volt az esti lapban! A hadsereg megvette egy nagyjelentőségű találmányát.

Bella. Ugyan, ezt nem is tudtam. De milyen furcsán nézett. Hogy kerül ez ide, ahol a felesége...

Olson. Talán a teremből jön.

Bella. Dehogy, az nem megy oda, ahol a felesége van. Bizalmasan. Nagy botrány volt.

A triangel megint erősen összeverődik odabenn. Ember újra megjelenik a folyosón. Ugyanaz a játék: Olson megint az ajtó felé tart, találkoznak... Ember még jobban meghökken, megint vissza akar fordulni, de aztán megdörzsöli a szemét, és mégis bejön. Olson udvariasan félreáll. Ember zavartan elneveti magát. Szemét dörzsöli.

Ember. Pardon... Nahát, ez furcsa volt.

Olson. Erre tetszik?

Ember. Ilyen még nem történt velem.

Bella. Sándorkám, szervusz!

Ember. Jó estét, Bella bácsi!

Bella. Olson doktor, finn orvos. Ember Sándor.

Olson. Van szerencsém.

Bella. Tud magyarul.

Ember. Igen... nagyon örülök... de milyen furcsa... hiszen nem is hasonlít hozzám...

Bella. Nem hasonlít hozzád? Hát mért hasonlítana hozzád?

Ember idegesen nevet. Engedelmet kérek, kedves doktor úr... szinte restellem elmondani, de olyan különös dolog... Az imént is ön volt az, aki szembejött velem?

Olson. Azt hiszem.

Bella. Erre te hirtelen visszafordultál... Mi ütött beléd? Azt hittem, holmi kellemetlen ismeretség...

Ember idegesen nevet. Dehogy... Most látom először a doktor urat. Homlokát simítja.

Bella. No, mi az, mi az?

Ember. Egészen buta dolog... Mintha revolverlövést hallottam volna ebből a teremből...

Bella. Mi? Mi?

Ember. Erre idesietek... és itt, ennél az ajtónál szembejön velem... úgy látszik, a doktor úr volt az... én meg azt hittem, hogy eltévesztettem a folyosót, és hogy az ajtó helyett tükörnek akarok nekimenni... Azt hittem, tükör... Erőltetve nevet. Meg vagyok én őrülve? Hát nem nagyszerű? Komolyan mondom, így volt... Bizony Isten, és majdnem másodszor is visszafordultam. Mikor másodszor hallottam a lövést.

Bella. Miféle lövést? Ne bolondozz!

Ember. Hát nem mondom? Úgy látszik, hallucinálok.

Bella. Na, igazán bolond vagy. Fürkészve nézi.

Olson. Ajánlom magamat. Megyek vissza a terembe.

Ember. Nagyon örültem, doktor úr... Nem haragszik, ugye? De csak nem zavarom az urakat?

Olson. Dehogy, éppen menni akartam. Bellához. Ajánlom magamat.

Bella. Isten vele, doktorka. Látjuk még, remélem.

Olson. Néhány napig Pesten maradok. Az egyetemen lesz dolgom. El.

Bella. Na mi bajod?

Ember. Mi bajom? Semmi. Valami durranást hallottam.

Bella. Egy fortisszimót hallottál... Nem voltál a teremben?

Ember. Milyen teremben? Milyen fortisszimó? Hát itt hangverseny van?

Bella ránéz. Viccelsz velem.

Ember. Nem én.

Bella kicsit durván. Hát mi bajod? Nem tudod, hol vagy?

Ember. Dehogynem. A Hungária szállodában. Fáradt voltam, feljöttem, szobát nyittattam, hogy lefekszem.

Bella kedvetlenül. Ugyan kérlek, hagyd ezeket a dolgokat. Azt csak tudod, hogy itt ma hangverseny van. A plakátokat láttad.

Ember elkomorodik, aztán zavartan. Ja persze... láttam valamit.

Bella nyersen. Hát mit komédiázol?

Ember összerezzen, leül. Halkan mentegetőzve. Nem komédiázom. Hogy gondolja, Bella bácsi?

Bella szelídebben. Azért, mert én csak nem vagyok az az ember, akivel nem lehetsz őszinte. Nem tudsz őszinte lenni, ez a bajod. Mindig komédiázol. Egész embernek kell lenni, fiam. Micsoda dolog!? Fel a fejjel! Micsoda dolog az!

Ember. De hiszen... én...

Bella energikusan, de jóakarattal. Csak őszintén és egyenesen. Emberek vagyunk, Sándor, nem vadállatok. Nem kell szégyellned magad, amiért csak ember vagy te is... Az asszonyt akartad látni... na, hallgass... Micsoda ember az, aki nem meri bevallani... Ha a főpincérnek nem vallod be, azt értem. De nekem? Asszonydolgot nem kell szégyellni.

Ember gyengéden ellenkezve. De nem, Bella bácsi. Ezt nem lehet így, ilyen egyszerűen...

Bella nyersen. Ugyan menj...

Ember. Nézze, kérem, értsen meg... Hát hallgassák meg az embert. Nem akarják meghallgatni az embert. Mindig ez a bajom.

Bella. Gyerekség. Jobban értelek én téged, mint te magadat. Mit kell ezen meghallgatni?

Ember. Csak azt akarom mondani, hogy igazán nem tudtam... vagy nem tudtam biztosan. Egész este csatangoltam az utcákon... sötét utcákban is jártam... mint egy mély bánya...

Bella legyint. Jó, jó, tudom.

Ember gyorsan folytatja. De ez is fontos... és nagyon fáradt voltam, tudja, sokat dolgoztam mostanában. Higgye el, ez is valami. Az Erdélyi Borozóba is benéztem. Aztán egyszerre csak itt voltam, a szálloda előtt, és igaz, a plakátot is láttam, de higgye el, hogy elfelejtettem... nem amiatt jöttem fel... hanem nagyon elfáradtam, és nem tudtam egyszerre csak tovább menni... Gondoltam, hogy lefekszem, és a szobám előtt, a folyosón, egyszerre mintha durranást hallottam volna. De igazán azt hittem...

Bella gúnyosan. Lövést?... Mindenütt lövést hallasz? Mondd el az idegorvosodnak, az majd nagyon épületes dolgokat magyaráz neked erről...

Ember. Persze, az idegeim nincsenek rendben, azt tudom. De hiszen ez egyszerűen fáradtságtól van. Hát így nem lehet elképzelni? Mondom, hogy sokat dolgoztam az utóbbi időben. Halványan mosolyog. Hiszen olvashatta, hogy...

Bella eszébe jut. Ja igaz, ez a finn mondott valamit. Gratulálok, fiacskám. Hallom, valamit feltaláltál... Mi az?

Ember mohón. Azt hiszem nagyon érdekes dolog. Legalább én azt hiszem.

Bella jóakarattal. Na mondd, mondd.

Ember. Tudja... aviatikával foglalkozom...

Bella mosolyogva. Igen, persze, hallottam.

Ember. Egy újfajta repülőgépről van szó... tudja?

Bella. Na ne mondd... repülőgépet találtál föl?

Ember. De igazán nem untatom vele, Bella bácsi, ha beszélek róla?

Bella. Dehogy, dehogy, fiacskám. Inkább nagyon érdekes dolog ez. Magad se tudod, milyen érdekes. Csak beszélj.

Ember. Majd meglátja... nem is olyan jelentéktelen.

Bella. No.

Ember mosolyog. Csak mert tudom, hogy Bella bácsi nem sokra tartja ezeket a... ezeket a technikai vívmányokat, mint ahogy mondani szokta.

Bella. Engem az  e m b e r  érdekel, fiacskám, elsősorban, és nem az, amit az ember csinál.

Ember tűnődve. Én meg mindig - engem meg mindig az hajtott, hogy a mű, a munka több, mint az ember...

Bella. A mű mögött ott van az ember. A mű csak álarc.

Ember tűnődve. Hát... olyan nyomorult és csúnya az ember arca, hogy mindig álarcot csinál?

Bella. Van a dologban valami. A tökéletes ember, a tökéletes testű ember nem is alkot semmit, nincs rá szüksége. Inkább rombol és megsemmisít.

Ember mohón. Hiszen akkor... Tudja-e, Bella bácsi, hogy amit én csináltam, az is arra való, hogy romboljon és megsemmisítsen...

Bella kicsit gúnyosan. Ugyan?

Ember. Nem olvasta... Ja persze, nem olvasta! A találmányomat megveszi a hadsereg, ha igaz.

Bella nem érti. Hiszen valami repülőgépről volt szó.

Ember. Hadi-repülőgép. Az ötlet maga nem új... De találtam egy szerencsés fordulatot. El tud képzelni olyan golyót, Bella bácsi, ami elöl nem lehet kitérni?

Bella mulattatva. Ami befordul az ember után az utcasarkon, mi?

Ember élénken. Úgy van, befordul az utcasarkon.

Bella. Hát ez finom egy golyó.

Ember. Hiszen most már lehet beszélni a dologról. A villamos hullámokról hallott valamit, ugye?

Bella. Édes fiacskám, csak lehetőleg a lényeget, minden műszaki magyarázat nélkül.

Ember. Hát jó, a lényeget. Képzeljen el egy repülőgépet, amiben nem ül senki.

Bella. A mű... és nincs mögötte ember. Értem.

Ember egyre élénkebben. Odakint fokozódó zene, ő is emeli a hangját. A gép megindul... ott, ahol állt, néhány mérnök maradt csak, ezek a villamos hullámokat igazgatják... Alulról, a földről kormányozzák a gépet... villamos hullámokkal... Figyel, Bella bácsi?

Bella hirtelen összeráncolja a szemét, más, komoly hangon. Figyelek, nagyon érdekes.

Ember ragyogó szemmel. Ugye, érdekes?

Bella jelentősen. Csak folytasd, nem is hiszed, milyen érdekes.

Ember. Ugye? A gép emelkedik, száll az ellenség felé... Azok látják... szabályos ívekben közeledik... Közeledik, utánuk megy, megfordul.

Bella. Az utcasarkon.

Ember. Igen... magától. Odafelé tart, ahol a legtöbben vannak. Ránéz. Üldözi őket... fut utánuk... mint egy légtorpedó...

Bella. Csak beszélj, beszélj, figyelek.

Ember feláll. Hirtelen meginog, süllyedni kezd... zuhan...

Bella egyre jelentősebben nézi. Aha...

Ember. A gép kattogva ereszkedik... egy robbanás...

Bella kényelmesen leül, bólint, mint aki hirtelen megértett mindent, cigarettát vesz elő, és körülményesen meggyújtja. Most már szórakozottan figyel. Puff!

Ember bizonytalanabbul, erőltetett lelkesedéssel. És ott feküsznek, gép és emberek... mint egyetlen bomba...

Bella kényelmesen hintázik a széken. Bombuska. Egy kis bombom. Selyempapírba.

Ember egészen bizonytalanul. A gép, amiben nem ül senki... A gép-alakú gránát utánuk ment, és megsemmisítette őket... Elpusztult maga is a tetemek fölött...

Bella szórakozottan. A tetemek fölött..

Ember elhülve. A tetemek fölött...

Bella hintázik. A tetemek fölött ott áll Ember Sándor hadimérnök, egyik kezét mellényében tartja, másik kezét kinyújtva kiáltja: "Ide nézz, Mária - ide nézz... há-há-há-háromszáz embernek kampec! Egy csapásra! Ezt én csináltam! Hu-hu! Látod, milyen vad vagyok!" feláll.

Ember megmerevedett ott, ahol áll.

Hosszú szünet. Bella begombolja a kabátját és fütyörész. Belülről halkan, pizzicato, csiklandozó zene, az Álarcosbál kórusa III. felvonásából.

Bella a terem felé int a fejével. Hallod?

Ember nem felel.

Bella. Hallod? Fütyüli a melódiát. Hogy röhög Ember hallgat. Röhög a muzsika. Na, hallod, nem hagynám magam kiröhögni egy hegedűtől.

Szünet.

Bella. Nna, beszéljünk másról.

Ember nyel. Ne-ne-ne - beszéljünk csak erről, Bella bácsi. Szóval, maga azt állítja, hogy én őneki... őmiatta...

Bella. Mit akarsz? Bánom is én. Hagyjatok engem békén. Mi bajom nekem folyton a ti asszonyi bajotokkal? Hiszen, úgy látom, nem szereted, ha szóba hozom.

Ember keményen. Itt nem asszonyról volt szó, hanem a munkámról. Én arról beszéltem.

Bella. Hát aztán? Ha jól emlékszem, esztétikai kérdésekről vitatkoztunk. A műről meg az emberről, vagy mi a csuda. Én azt mondtam, a mű mögött az ember, te meg vitatkoztál, hogy nem... Én meg felhasználtam egy példát, hogy a tételemet igazoljam.

Ember. Miféle tételt?

Bella ártatlanul. Hát amit vitattunk. Hogy a mű mögött mindig ott van az ember... minden bajával... pechjével... nyavalyájával... Minden félelmével...

Ember hebeg. Mért épp félelelem?

Bella. Meg egyebekkel. Az ember mutatni akar valamit. Ide nézzetek, ilyen vagyok. Gépeket csinálok. Nézzétek, milyen erős vagyok. Fenét vagyok, csak a gép erős. Össze is tör mindnyájatokat. A nagy eposzokat, hallatlan hősökről, mindig vakok írták és bénák. A hősök nem írnak eposzt, édes fiam. A hősök...

Ember. Hát mit csinálnak?

Bella. Meghalnak. Nyomatékkal. Aztán jön a béna és a nyavalyás, és megírja a halhatatlan eposzt. Meg is él belőle... olyik örök időkre... csak a betegek élnek örökké... az egészségesek mind meghalnak.

Ember ránéz, nem felel.

Bella vállát veregeti. Ne félj semmit, pajtás. Mi mind a ketten betegek vagyunk, te meg én... jó öreg, beteg nyavalyatörősek... Mi nem halunk meg egyhamar.

Ember hallgat.

Bella tréfásan. Hát mi bajod vele? Nem jobb így nekünk? Én nem fogok belehalni, hogy a szerelmem a hőst szereti és nem engem... te meg, te meg nem ülsz fel arra a mérges masinára, ami annyi embert öldös össze, miközben felrobban... Megtört szívvel élünk tovább, a hős pedig kitöri a nyakát, hogy a szeretőm kesztyűjét kihozza a szakadékból... Aztán felül a te masinádra, és még egyszer kitöri a nyakát. Mi pedig lent ülünk, és megtört szívünk csak úgy vigyorog a kéjtől, hogy ezen búsulhat.

Ember hallgat.

Bella tréfásan. Hát mit szontyolodsz el? Csak nem komolyan? Ezek olyan beszédecskék.

Ember idegen hangon. Én nem voltam gyáva.

Bella meghökken. No, mi az?

Ember ugyanazon a hangon, hangosabban. Én nem voltam gyáva. Ő engem megsértett. Én nem bántottam, és nem álltam ki vele, mert megértettem az asszonyt. Azt az embert lehet szeretni.

Bella kedvetlenül. Ugyan... hisz nem erről van szó.

Ember egyre hangosabban. Én megmondtam neki, hogy várjanak. Adjanak nekem alkalmat. Ezeket a dolgokat nem lehet egyszerre elintézni. Ő nem értett meg engem, mikor gonosz volt hozzám, de én megértettem őt, és megbocsátottam neki. Ez nem gyávaság.

Bella kényelmetlenül. De hiszen ez... Én nem tudom, miről beszélsz, fiacskám.

Ember legyint. Tudja, hogy miről beszélek, mert maga is arról beszél. Ki a színekkel. Lássuk csak, hogy történt. A feleségem nem mondta, hogy a grófot szereti.

Bella kényelmetlenül. De drága barátom. Csak nem mondod most el a történetet... mintha egy dráma első felvonásában volnánk, ahol szükség van az előzményekre.

Ember folytatja. ...nem mondta, hogy a grófot szereti. Az összetűzés oka nem volt féltékenység.

Bella halkan, más hangon. Nem erről van szó. Mért nem álltál ki vele?

Ember szünet után. Mert szégyelltem magam.

Bella kétségbeesetten. Hm - hát akkor mért ment el az asszony?

Ember. Mert tisztának akart látni és erősnek.

Bella jósággal. Hát te azt hiszed... hogy visszajönne... ha...

Ember. Én megmondtam neki. Nem bántok senkit, mert tisztelek minden gondolatot és érzést, még ha nem velem tart, akkor is. De tiszta játékot kértem. Megmondtam neki: várok türelemmel, mert úgy érezte, hogy most nem tud szeretni... Addig nincs okom beleavatkozni az életébe, ha biztosít engem, hogy ez az élete tiszta lesz - míg válaszolni tud nekem.

Bella hirtelen. Ha biztosít...

Ember. Megmondtam: Azzal az emberrel addig nem találkozik, míg ez a próbaidő tart, és nem látják egymást sem privátim, sem nyilvánosan.

Bella. És... ezt megígérte?

Ember. Meg.

Bella. Úgy.

Ember. Ehhez lehet valamit hozzátenni?

Bella szórakozottan. Nem, nem.

Ember. Nem hiszi el, hogy így volt?

Bella szomorú mosollyal, melegen. Édes fiam, ha elhinnéd, hogy egész szívvel vagyok hozzád. Te kedves, bolond fiú.

Ember izgatottan. Miért? Gyerekes dolgokat beszéltem? Mik ezek? Nem értem.

Bella. Az az asszony nem szeret téged, fiam, ennyi az egész. Próbaidő! Micsoda gonosz, embertelen gondolat! Nem kell annak próbaidő.  N e m  s z e r e t  a z  m i n k e t,  é d e s  l e l k e m.

Ember. Minket!

Bella. Minket, édes fiam. Téged meg engem. Nem kellünk mi annak. Tudod, mi kell neki? A gróf.

Ember lázadozva. Őrültség! Lidércnyomás! Ha nem volna a világon... Miért inkább...

Bella. Mert az másfajta... Az igazi fajta... nem mi ketten... Ez így van beosztva... Mi szeretjük őt, ugye? - Ő pedig szeretni akar, és nem azt, hogy őt szeressék... Nekem elégtétel és megnyugvás, hogy ezt így belátom, de téged sajnállak, mert te bele fogsz pusztulni ebbe.

Ember. Belepusztulni!

Bella. Hallgass... Csendesen. Hiszen látja mindenki, hogy kódorogsz az utcán és keresed. Nem kellene ezt.

Ember. Más fajta! Igazi fajta! Csupa gonosz lidércnyomás... Csupa holdkórosság... Melyik az igazi fajta? Amelyik akarni tud, az az igazi fajta! Mit tudja ő ezt? Én dolgozom...

Bella. Dolgozol, hogy felejts.

Ember. Hát jó, dolgozom, hogy felejtsek. És mondjuk, hát dolgozom, hogy visszakapjam őt. Hát aztán? Jó, tegyük fel, hogy őérte csináltam ezt a gépet... Ebben nincs erő? Ebben nincs fajta? Nekem is kell levegő! Amit beszíjak... És ha ő nekem a levegő, amit beszívok - hát akkor ő kell nekem. Mi van ebben?

Bella csendesen De neki nem kell a te levegőd.

Ember. Nem kell a levegőm... Hiszen szeretett...

Bella ugyanúgy. De nem azért, hogy élj. Azért szeretett, mert azt hitte, meg tudnál halni érte.

Ember hebeg. Mert azt hitte... No ez már...

Bella. Hát nézzük csak. A gróf félelmetes céllövő. Az asszonyod elment, mert nem álltál ki vele. Elhagyott, mert nem tudtál meghalni érte. Ez ilyen egyszerű.

Ember nyel. De hát akkor... Hiszen a gróf te...

Bella.  A r r ó l  biztosan tudja, hogy férfi... És tudja, hogy nem fél a haláltól. Nincs szüksége bizonyítékra... Érzi a szeméről, a szagáról. Neked akkor hinne csak, ha bizonyítanál... ha beleülnél abba a masinába, amelyik ölni tud.

Ember levegő után kap. Ostobaság... Őrültség... Lidércnyomás... Nagyot lélegzik. Ilyen őrült nem lehet.

Bella. Őrült!? Miért? Hát várjunk csak. Hunyd be a szemed és mondd... Tudsz élni nélküle...

Ember nem felel.

Bella. Na lám - és meghalni mégse akarsz. Hát hiszen akkor... De édes fiam... Hiszen akkor ennek az asszonynak igaza van.

Ember nyel. De hiszen... ha nem élek...

Bella félig tréfásan. Sohase olvastál még olyan asszonyokról, akik holttetemeket szerettek? Suttogva. Akik ölükbe vették a levágott János fejét...

Ember végigsimítja a homlokát. Suttog. Nem - nem... Micsoda émelygős dolog... Pfuj.

Bella sötéten. Pfuj? Én még olyan férfiakról is hallottam, akik meg tudták érteni az ilyen asszonyt.

Ember borzadva néz rá, nem tud felelni.

Bella maga elé néz. Akiknek emberfölötti gyönyör állította meg a szívét... mikor fehéren a fülükbe súgta... tiéd lesz, amit akarsz, ha meg tudsz halni érte.

Ember kiáltva. Maga is... hiszen maga is?

Bella ránéz. Én nem szoktam meghalni.

Ember fejéhez kap. Nem... nem... Micsoda émelygés... ez az ostoba zene...

Bella. Csendesen... jönnek erre... úgy látszik, szünet van...

Ember. Igen... és ez a hőség... Maga kísérletezik velem. A fülke felé visszahúzódik.

Kintről csevegés, zaj, léptek. Jönnek Horváth Lenci, a púpos, Lendvai és Lendvainé.

Lendvai. Na, hisz itt leülhetünk. Ki van itt?

Bella. Szervusz, öregem!

Lendvai. Á, a mester! Szervusz mester!

Lendvainé. Elbújt a műve elől!

Bella mosolyog. Sajnos, az én műveim elől nehéz elbújni. Nagyon szeretik az én műveim a fortisszimókat.

Lendvainé. De Lehotay Máriát meghallgatta?

Bella. Bent voltam.

Lendvainé. Nem hittem volna magamról, hogy így odaleszek.

Bella mosolyogva. Tudtam, hogy meglepetés lesz, ha fellép... Én öt éve ismerem ezt a hangot.

Lendvainé. Bánom is én a hangját! Nem arról beszélek.

Bella. Hanem?

Lendvainé. Hallatlan, hogy milyen szép!

Bella. Ja, persze. Szóval a nők is.

Lendvainé. Mit nők! Én azt nem értem, hogy maguk nem őrülnek meg mindnyájan? Hogy itt ülnek, álldogálnak, szivaroznak... és nem futkosnak körül a teremben... és nem feküsznek hason a pódium előtt. Hát tudják maguk, milyen szép ez a nő?

Bella. No... egy kettő közülünk sejti.

Lendvai. Különösen egy. Bellához. Láttad? Itt van a...

Bella meglöki. Pszt...

Lendvai a fülke felé néz, meglátja Embert. Csodálkozva. Nini, a mérnök úr. Odamegy. Hogy van, mérnök úr?

Ember. Köszönöm.

Lendvai visszamegy a csoporthoz.

Ember marad a fülkében.

Lendvai halkan Bellához. Hát ez itt van?

Bella mozdulatlan.

Lendvai. No, hallod. Ehhez kell valami. Mindenki tudja az esetet, és ez idejön, pedig tudhatná, hogy találkozik vele is, meg a...

Lendvainé. Mint egy kis kutya. Megütik, és fut a gazdája után.

Horváth meggyőződéssel. Pfuj.

Bella Lendvainéhoz. Hiszen az imént mondta, hogy meg tudná érteni, ha megbolondulnánk.

Lendvainé. Az asszonytól. - De mikor itt van a másik.

Ember köhög, hirtelen feláll, és elmegy a csoport előtt az ajtó felé. Mikor elmegy mellettük, olyan hirtelen hallgatnak el, hogy zavarba jön. Hogy ezt a zavart palástolja, elfogulatlan akar lenni, és Horváthhoz fordul. Alászolgája, Horváth úr. Révetegen nyújtja a kezét.

Horváth mereven, mozdulatlanul. Alászolgája.

Ember elpirul, nem tud elmenni. Hát... hogy van?

Horváth mereven. Köszönöm, jól.

Ember kínosan mosolyog. Bent volt a hangversenyteremben?

Horváth ugyanúgy. Bent.

Ember köhög. Hja bizony... Az ajtó felé megy, rettenetes zavarában elmenni se tud, az ajtó közelében zsebeiben kezd kotorászni, mintha eszébe jutott volna valami, kiveszi a noteszét. Lapozgatni kezd benne, az ajtó mellett leül egy székre, azok hagyják.

Bella halkan Horváthhoz. Na, így azért nem kell.

Horváth hangosan. Én csak az egész embereket veszem emberszámba.

Bella másfelé akarja terelni a szót. Hja, igen... de az az eset, azzal a szegény Kováccsal... elvégre nem ismerhetjük az indító okokat...

Lendvai harciasan kiabál. Nincsenek indító okok... Az csak olyan nyavalygás, amiért egy fiatalember nem megy el... a harcba... hogy neki okai vannak, aszongya... Horváth úrnak teljesen igaza van... egész emberek vannak és félemberek... Fiatalembernek vére legyen. Fiatalember ne gondolkodjék, érdemes-e, nem-e, ha ott a helyzet... hanem ugorjék bele, mégha ott gebed meg, akkor is. Így képzelek én egy fiatalembert.

Bella másra akarja terelni a szót. Hát aztán elmegyünk valahová?

Lendvainé. Nézzünk fel a mesterhez, gyerekek... Teázzunk, és a mester zongorázik nekünk.

Bella. Ugyan, nem volt elég a muzsikából?

Lendvainé. Tudjátok, hogy a mesternek hangja is van?

Lendvai. Ezt nem tudtam.

Bella. Nekem hangom?

Lendvainé a terem felé int. Hallja?

Bella fütyülve kíséri a melódiát.

Lendvainé. Na bátran...

Bella a pianínóhoz megy, de előbb lecsavarja a villanyt, csak a zongoralámpa ég. Ember marad az ajtó mellett, lapozgat, aztán leejti a noteszt, hallgat, előredől.

Bella énekelve kíséri a teremből ide hallatszó zenét.

Ó Lolla, az arcod olyan, mint a liliom...
Mint ért cseresznye, oly piros az ajkad...
Megérni azt, hogy értem csókra nyíljon...
Egyéb gyönyört az élet már nem adhat...
A portád alja vérrel van befestve...
Mit bánom én, ha elfoly is a vérem...
Ki érted hal meg, feljut a mennybe...
Tenélküled pedig...
Pokoli kín az élet.
Ó-ó-ó-ó-ó...

Csöngetnek.

Lendvainé. Nem mondom, hogy van hangja? De most szaladjunk be, ezt a számot szeretném hallani.

Bella feláll, az ajtóig kíséri őket.

Lendvai. Nem jössz be?

Bella. Mindjárt.

Mind el, kivéve Bellát és Embert, Bella felcsavarja a villanyt, Ember ott ül a széken, maga elé néz, a notesz előtte fekszik a földön.

Bella. No, mi az, öreg?

Ember. Milyen nagy dolog a muzsika.

Bella. Köszönöm.

Ember maga elé néz. Nem a maga hangjáról beszélek, nem is arról a dalról... A szótalan zene... A hangok egymásután...

Bella. Mi bajod velük?

Ember ugyanúgy. Milyen régen éreztem ezt. A hangok rettenetes erőfeszítését... A testetlen zenét... aminek nincsenek szavai, hangok... hogy dörömböl és jajgat a zongorában... hogy megértesse magát egy idegen világ nyelvén... de mi nem értjük... az álmodó ágya mellett beszélnek, és álmában hallja a szót... odakinn, a térben kiabál valaki... ébredj! Kiabálja, értsd meg, amit beszélek... és mi görcsösen erőlködünk, hogy megértsük, mit mond nekünk.

Bella. A laikusok érzik ezt a zenéről. A hozzáértőnek puszta matematika a zene.

Ember ugyanúgy. Mintha értenék már néhány szót.

Bella. Énekeltem.

Ember. Nem azt, amit énekelt. A puszta hangot. Egy nap talán megérti az ember... Mondja, egy nap, ugye, történik az emberrel valami?

Bella. Na, Isten áldjon, fiacskám, benézek... Aztán jobb, ha hazamész... Nézz fel hozzám a napokban. Nem jössz most?

Ember ugyanúgy. Még maradok egy kicsit. Aztán felmegyek a szobámba. Isten vele, Bella bácsi.

Bella. Isten áldjon, lelkem. Nézi, aztán vállat von és el.

Ember lassan feláll, úgy néz körül, mintha nem nagyon tudná, hol van. Átmegy a színen a fülke felé. A pianínón megüt egy hangot, a tükör előtt megáll, háttal a nézőnek, és nézi magát.

Mária balról jön, sietve és lábujjhegyen. Futtában néz körül, nem látja meg Embert, az se őt. A fülkébe húzódik, közben véletlenül leejti kesztyűjét. Igen szép nő.

Ember lassan, mint az alvajáró, megy az ajtó felé, a másik irányban. Az ajtón keresztül jön Olson. A kesztyű előtt találkoznak. Olson egyenesen a kesztyű felé tart, és felemeli abban a pillanatban, amikor Ember, is észrevette.

Olson. Pardon.

Ember. Pardon, mi az?

Olson. Semmi. Nem az enyém.

Ember. Szabad? Kiveszi a kesztyűt Olson kezéből, és arcához emeli.

Olson. Biztosan az a hölgy, aki az imént itt volt. Majd elviszem.

Ember izgatottan. Nem... ennek a parfümje... Körülnéz, a fülke felé tart.

Mária zavartan előrejön.

Ember. Mária... elvesztette a kesztyűjét.

Mária. Maga az. Ember?

Ember. Én vagyok az.

Mária hajához nyúl. Nem tudtam, hogy itt van.

Ember. Véletlenül kerültem ide.

Mária. A hajamat akartam megigazítani... Az ajtó felé megy.

Ember. Mária... kérem, várjon egy kicsit... Olsonra néz.

Olson. Pardon, zavarok?

Ember. Szeretnék egy szót váltani őnagyságával.

Olson habozva. Bocsánat. Lassan kimegy.

Mária. Ki ez az ember?

Ember. Fogalmam sincs róla. De különös fráter lehet - mintha akarna tőlem valamit. Folyton belém botlik. Mária a haját igazítja.

Mária. Hogy van, Ember?

Ember. Nem tudtam, hogy hangverseny van.

Mária. Igen, én is közreműködtem... Bella bácsi beugratott... Na, megyek is, vár az autóm - nem haragszik, ugye? Isten vele! Kezét nyújtja.

Ember egész testében remeg. Erőltetett elfogulatlansággal. Pardon, nem beszélhetnék magával egy szót?

Mária összehúzza a szemét. Nincs semmi mondanivalóm, barátom.

Ember. Én elhatároztam...

Mária türelmetlenül néz maga elé.

Ember. Elhatároztam, hogy megkérdezek valamit. Halványan elmosolyodik.

Mária vállat von, nyugtalanul néz az ajtó felé.

Ember lesütött szemmel. Ne féljen, nem beszélek arról... hogy gondolkodott-e már arról... Elfordítja az arcát.

Mária kemény szelídséggel. Nézze, Ember, mi szükség erre? Megmondtam magának okosan és nyugodtan, hogy történt bennem ez a dolog... minek gyötörjük egymást?

Ember. Mária... nyugodtan mondja meg nekem, de nem okosan... Maga ismer engem, és nagyon jól tudja, hogy ha  m e g é r t e k  valamit, ha  b e l á t o k  valamit, nincs az a gonoszság és gyötrelem, amit ne boldog megadással fogadnék, cserébe a bizonytalanságért. A megismerés engem mindenért kárpótol. Ha golyót lőttek belém: többet ér nekem  b i z t o s a n  tudni, hogy szíven talált, mint elájulni, és nem tudni, talált-e valóban.

Mária kedvetlenül. Én világosan beszéltem.

Ember hogy a nő nem ment el mindjárt, folyékonyabban. Jó, ne kezdjük elölről. Világosan mondott el sötét és rejtelmes, megfoghatatlan dolgokat. Azt mondta, hogy egy pillanatban megszakadt magában valami... velem szemben... Ugye, ezt mondta? És azóta nem tud... Hát van ennek értelme?

Mária. Látja, hogy van.

Ember. Az indulat nem spárga, hogy megszakadjon... Anatómus maga vagy isten, hogy olyan biztosan tudja, mi történt magával... Maga nem hallgatott engem végig.

Mária. Mit ér az nekem? Mire való az?

Ember. Értsen meg, Mária. Ha  b i z t o s a n  tudom, hogy nem szeret, elhinné, hogy olyan nyomorult és ostoba volnék, hogy beszélnék magával, bizonyítgatnék, verekednék magával... de maga soha nem mondta, hogy nem szeret...

Mária. Ezt mondtam, ezzel váltunk el, és ezt mondom most.

Ember. Vigyázzon, Mária! Maga nem ezt mondta nekem, és most se ezt mondja... Ha maga azt mondja nekem - barátom, rájöttem, hogy nem szeretem, nem is szerettem soha -, rájöttem, hogy tévedtem - nem szeretem magát, nem tudom, hogy miért nem szeretem, csak nem szeretem... akkor... akkor, ugye meghajolok - elmegyek és nem lát többé... De maga nem ezt mondta... Maga okokat hozott fel, körülményeket, amik megváltoztatták... holott  a z t  - azt nem lehet megváltoztatni... Maga azt mondta: Szeretett:  d e  a szerelme megszűnt, mert úgy látta, hogy nem tudom úgy szeretni, mint ahogy magát kellene.

Mária. Úgy is volt.

Ember hevesen. Ez nem igaz, ezek szavak. Hiszen, ha így volna... akkor visszatérne a szerelme... ha meggyőződne róla... hogy nincs igaza.

Mária húzódva. Nem győződhetek meg róla... bármit tesz, nem felejthetem el, hogy akkor...

Ember. Nem azt mondom, hogy teszek valamit. De ha meggyőzöm, hogy akkor nem volt igaz... értse meg,  a k k o r...

Mária kedvetlenül. Hogy győzhetne meg? A tényeket nem lehet magyarázni...

Ember keserű diadallal. Látja, kitér! Látja, nem tud válaszolni. Mondja hát, merje kimondani nyíltan... hogy nem  a k k o r  szűnt meg a szerelme... hanem, hogy meg se volt...

Mária ugyanúgy. Nézze, Ember, maga jobban tud beszélni, mint én. Szavakkal nem győzhetem meg. De én biztos vagyok abban, amit megérzek.

Ember. Értse meg, Mária... könyörgöm, értse meg és higgye el... hogy nem szerelmet kérek én... és nem akarom, hogy szeressen... De azt akarom, hogy őszintén és nyíltan mondja, hogy nem szeret... azt akarom, hogy  t u d j a, hogy nem szeretett engem soha. Szenvedéllyel. Ért engem? Meg akarom győzni arról, hogy maga nem szeretett engem soha.

Mária kesztyűjét gombolja. Ha meg tudom nyugtatni ezzel, nagyon szívesen hagyom meggyőzni magam.

Ember majdnem kiáltva. Nem így... így nem ér semmit... nem, hogy megnyugtasson... hanem úgy, hogy belátja... hogy rájött... Hogy megérti... Fejéhez kap. Hazugság! Ki akar térni! Mondja, hogy belátja! Csupa gonosz hazugság!

Mária határozottan. Nem haragszik, ugye, de vár az autóm.

Ember hirtelen lecsendesül. Bocsásson meg - megint beleestem. Kérem, várjon egy pillanatig...

Mária. Nincs értelme.

Ember. De igen... Eléje áll, lázban beszél összevissza. Mária, kérem, egy pillanatra! Hiszen elhiszem, hogy meggyőződött... visszavonja, amit mondott... hiszen akkor jól van... Ha nem szeret... ha beismeri... hiszen akkor nyugodt vagyok... édes szívem... akkor nem bántom magát... hiszen akkor beszélhetünk nyugodtan, barátságosan, mint két idegen ember... ugye, nem bántottam meg, édes szívem? Gyermekem... üljön le, üljön le egy pillanatra...

Mária, tanácstalanul. De minek ez?

Ember erőlteti, hogy leüljön. Vidám hangon. Mint két idegen ember... akiknek soha még nem volt dolguk egymással. Ugye, Mária? Ha soha nem látott volna... akkor megtenné nekem, hogy még egy percig...

Mária ellenkezve ül le, tehetetlen mozdulattal, aggódva néz a másik ajtó felé. Ugyan, mire jó ez?

Ember sürög-forog körülötte. Cseveg. Mire jó? Istenkém, hiszen nem kérdezte akkor se, mire jó, mikor először találkoztunk. Pedig akkor nem tudott rólam több jót... mint amennyi rosszat most tud rólam... Hát az ismeretlen mindig többet ér, Mária? Igaz ez?

Mária jóakarattal. Mi nagyon sokat vitatkoztunk egymással. Ember. Ez volt a baj.

Ember. Hiszen azt mondta mindig, hogy szereti, amiket beszélek. Szégyenkezve. Egyszer sírt, este, a Margitszigeten. Emlékszik?

Mária. Igen, mert a szavai mögött éreztem valamit. Ami, úgy látszik, nincsen, nem is volt mögöttük.

Ember. Mit érzett mögöttük, Mária?

Mária. Tetteket.

Ember. És mikor győződött meg róla, hogy üres szavak csak?

Mária feláll, kedvetlenül. Hagyjuk ezt... Megint rátértünk... És különben is nekem... Az ajtó felé néz.

Ember leülteti. Dehogy, dehogy. Szó sincs róla... Igazán nem tértünk rá... Hát nem látja, hogy úgy beszélek, mintha semmi nem történt volna közöttünk. Maga nem ismer engem, én is csak úgy hallottam magáról... mások beszéltek... beszéltek nekem a barátaim... a maga rajongói... mondták, hogy maga nem szereti az üres szavakat... ej... ej... hanem a tetteket szereti... az olyan embert, aki cselekszik, aki csinál valamit... Meghajol. Asszonyom, engedje meg, hogy bemutatkozzam. Ember Sándor mérnök vagyok. Sokat hallottam kegyedről - kegyed nem ismer engem, de én igen. Mit gondol, asszonyom, milyen fajta ember lehetek én? Milyennek tart? Ábrándozónak, fecsegőnek?... Olyan embernek, akit a munka érdekel... vagy olyannak, aki a nőkre tette fel életét?

Mária nem szívesen megy bele a játékba. Nagyon sok szóval kérdezi, hogy nem tartom-e fecsegőnek. Majdnem benne van a kérdésben a válasz.

Ember folytatja a játékot, meghajol. Kitűnő a felelet, asszonyom. De talán nem igazságos. Mert ha író volnék vagy színész, akkor ez mind üres beszéd volna, csak a mesterségem. De én vállalkozó vagyok. Mérnök, aki gépeket csinál.

Mária az ajtó felé néz. Beszélőgépeket?

Ember meghajol. Még jobb, asszonyom. De még igaztalanabb. Az én gépeim cselekszenek. Nem olvasta a mai lapokat?

Mária észbekap. Ja igen, nézze csak, Ember - hiszen maga feltalált valamit... egészen elfelejtettem... Gratulálok... Kezét nyújtja.

Ember megragadja a kezét, forrón, őszintén. Köszönöm, Mária.

Mária. Valami öldöklő repülőgép a hadseregnek, ugye? Afféle légtorpedót...

Ember. Igen, igen.

Mária. Ami felrobban a levegőben. Olvastam, hogy nemsokára kipróbálják.

Ember. Előbb én magam végzek néhány próbát... Nem nézné meg egyszer?

Mária. Tulajdonképp hogy van ez a dolog? A gép magától repül?

Ember szelesen. Bele is ülhet a pilóta, de erre nincs szükség.

Mária az ajtó felé néz. Hát veszélyes?

Ember. A robbanást alulról állítják be, de ha benne ül valaki, az halálos veszélyben van, mert a szabályozó nem percnyi pontossággal működik. Ha ütközetben használják, és van, aki feláldozza életét, az biztosíthatja ezt a pontosságot.

Mária szórakozottan. Lehet, hogy elnézek egyszer. A próbán maga ül bele a gépbe?

Ember nem érti. De hisz erre nincs szükség.

Mária szórakozottan. Ja, szóval maga nem repül.

Ember szólni akar, aztán a fejéhez kap, kimeredt szemekkel néz az asszonyra.

Mária meghökkenve. Na, mi az?

Ember dadog. Nem... ez kísértet... Kísértet. Meredten nézi.

Mária nyugtalanul feláll. Ugyan ne bolondozzon.

Ember hirtelen. Nem beszélt maga Bellával az imént?

Mária. Ő kísért ide, azóta nem láttam.

Ember homlokát simogatja, maga elé néz.

Mária megsokallja. Na, Isten vele, Ember.

Ember mozdulatlanul áll, fojtva és suttogva. Várjon még... Várjon egy percig... Nem értettem jól... Azt akarja mondani... hogy eljönne... ha én felszállanék?

Mária. Hát az mindenesetre érdekes, ha valaki felszáll, nem?

Ember egyre izgatottabb. Mária... várjon egy kicsit... miért siet?

Mária. Értse meg, hogy vár az autóm.

Ember lassan. Hallgasson rám, Mária... Nézze, egész nyugodt vagyok... Világosan látok mindent, az eszem a helyén van... A szája úgy remeg, hogy alig tud beszélni. Valamikor azt hittem, a boldogságot várni kell, míg magától jön hozzánk. De most olyan komisz, olyan kemény lett az élet valahogy... most már látom, hogy vásár - hogy egyszerűen vásár... és hogy mindennek ára van... a boldogságnak is...

Mária makacsul áll.

Ember. De becsületes árat mondjon... Hajlandó vagyok fizetni érte, mert nem adhatok cserébe boldogságot... Iszonyúan... szégyellem ugyanis, hogy fizetnem kell... de becsületes árat mondjon legalább... magáért... ne tegyen úgy, mint a rossz, kegyetlen kereskedő, aki ingyen adja a kenyeret annak, akinek csak feleslegül kell, hogy jobban csússzon a falat... de mindenét elkéri az éhenhalónak... aki messze útról jött, és összeroskad a boltja előtt... Egy székre roskad.

Mária szelíden, de határozottan. Látja, Ember, minek kellett ez nekünk? Most aztán igazán sietve megyek, a vége az lesz, hogy rohamokat kap, és dühöngeni kezd...

Ember felugrik, ordítva. Honnan tudja?

Mária. Szent Isten!

Ember magánkívül ordít. Honnan tudja, hogy dühöngeni fogok? Honnan... honnan tudja előre?

Mária. Szent Isten, hiszen maga őrült.

Ember tombol, nevet. Honnan tudjátok? Honnan tudjátok, hogy én őrült vagyok? Mindenki tudja előre?... Hiszen mindenki tudott rólam mindent! Előre... hogy mi történik velem itt... hiszen maguk mind összebeszéltek... Itt valamit elhatároztak... és valahová löknek engem... Bella is... meg az az ember is... meg a felesége... meg a púpos... mindenki...

Mária az ajtó felé fut.

Ember utána fut, megragadja a karját. Nem megy el addig... Mondja meg! Honnan tudja, hogy... dühöngeni fogok... honnan tudja, hogy az ablakhoz futok kiugorni... és hogy maguk utánam futnak... hogy visszatartsanak... de óvatosan, vigyázva, hogy egy félperccel később érkezzenek oda... Honnan tudja? Honnan tudja előre?

Mária. Jaj, fáj.

Ember rázza. Hova lökdöstök engem? Mit akartok? Hol a gödör? Jaj!... Megfulladok. Nyakkendőjéhez kap.

Beniczky sietve jön jobbról. Kabátban van, kezében cilinder.

Ember elereszti a nőt, hátratántorodik.

Mária gyorsan. Ó... maga az, Beniczky?

Beniczky tökéletesen negligálja Embert. Bocsánatot kérek, asszonyom, csak most jöhettem.

Mária kicsit restelli Ember előtt a dolgot, de nem tudja elsimítani. Ja, a hangversenyre?

Beniczky legkevésbé sem zavartatva. Hát akkor, ha úgy tetszik, mehetünk...

Ember szavak után kapkod. Nézze, kérem...

Beniczky udvariasan, majdnem kedvesen. Velem parancsol?

Ember. Igen, gróf úr... Méltóságos gróf úr... Tekintetes méltóságos úr... Nem parancsolok én - csak kérek én...

Beniczky kicsit összehozza a szemét. Kérem, nagyon szívesen. Talán? Máriára néz.

Mária élesen. Nagyon kérem, gróf, ne ízetlenkedjünk. Kérem, kísérjen el.

Ember. Csak kérek... Könyörgök, esedezem, drága gróf úr... Tegye meg nekem azt a szívességet. És hagyja megsérteni magát... Közelebb jön, extázisban. Hallatlanul lekötelez vele. Nem nagyon, csak egy ilyen picikét... Csak pici gorombaságot mondhassak... egy ilyen picikét megfricskázhassam... és hogy aztán vegye tudomásul... bármi érdemtelen vagyok erre a kitüntetésre, hogy megsérthessem...

Beniczky nagyon elkomolyodik, Máriához fordul. Nagyságos asszonyom, nagyon kérem, várjon meg engem az autóban.

Mária türelmetlenül. Ugyan mi ez?

Beniczky gyengéden kifelé vezeti. Ne féljen, nem lesz semmi.

Mária el.

Beniczky visszajön, nagyon sápadt, nyugodt határozott. Kérem, üljön le.

Ember nem ül le. Fölösleges.

Beniczky. Kérem, mindegy. Ön tréfásan azt mondja nekem, hogy hagyjam magam megsérteni.

Ember. Erre a formaságra önnek van szüksége, nem nekem.

Beniczky. Tudom, hogy ön nem kedveli a formaságokat. Téved, a formaság az élet lényege. Az a legkomolyabb dolog. De mindegy. Ön tréfásan beszél, de látom és tudom is, hogy az életéről van szó... Én teljesen megértem önt.

Ember. Köszönöm.

Beniczky. Nincs mit. Nem vagyok ostoba ember, és hogy a formaságokat sokra tartom, ez nem jelenti azt, hogy nem tudom, mi a lényeg. A lényeg itt valóban nem az, hogy ön megsértsen engem.

Ember. Én megkértem Máriát, hogy ne találkozzék önnel. Miért nem tette meg?

Beniczky. No látja, ez is formaság. A lényeg mégis az, hogy bizonyos esetekben az egyik embernek pusztulni kell ahhoz, hogy a másik élhessen. Ezért kell lenni háborúnak is. Ezt ön is tudja.

Ember. Én...

Beniczky legyint. Ezt ön is tudja, és másképp nem is lehet. A hölgy nélkül, akiről szó volt, ön nem tud élni - én tudnék, de nem akarok. Nekem olyan a vérmérsékletem meg a nevelésem, hogy egy szeszélyemért kockáztatom az életemet - ön csak halálos veszélyben kockáztatja. Látja, nem vagyok ostoba ember, és koncessziót teszek, amikor megértem az ön szempontját, aki a lényeget keresi. De tegyen ön is koncessziót, és engedje meg, hogy én meg ragaszkodjam a formaságokhoz... Én önnek nem adhatok elégtételt, mert elintézetlen ügye volt velem.

Ember. Ostobaság.

Beniczky felemeli a kezét. Kérem, hallgasson végig. Én tudom, hogy viszont önnek szüksége volna erre az elégtételre, és most már talán vállalná is a veszélyt... De erről már nem lehet szó. Különben nem is lett volna igazságos az elintézés, mert ön nagy előnyt adott volna nekem, tekintve, hogy én biztos céllövő vagyok. Én...

Ember. Hát akkor?

Beniczky. Én ajánlok egy olyan megoldást, amelyben én adok önnek előnyt. Az eshetőség legyen két részre osztva köztünk... ezzel szemben én többet kockáztatok azzal, hogy nekem nem volna szükségem erre a megoldásra, mert, ismétlem, én meg tudnék élni anélkül, ami nélkül ön nem tud.

Ember kimerülten, majdnem lágyan. Én - rettenetes zavart vagyok... Kezét nyújtja. Köszönöm. Ön még a legtöbbre becsül engem ezek közt. Én azt hittem...

Beniczky roulett-órát vesz elő. Tessék. Vagy parancsolja, hogy előbb én?

Ember rámered. Mi ez?

Beniczky nyugodtan. Akinél először áll meg feketén.

Ember nagyon elsápad. Nem értem...

Beniczky most már nagyon szigorúan és keményen. Úgy látom, ön tréfál velem.

Ember szünet után, suttogva. Nem... nagyon hálás vagyok önnek. Igaza van... hiszen erről van szó... Összerázkódik, aztán nyugodt lesz. A feltételeket hogy parancsolja?

Beniczky. Egészen mindegy. Bármelyikünk húzza a feketét, jogában áll és oly módon... levonni a konzekvenciákat... ahogy és amikor akarja. Persze, néhány hónapon belül. Parancsolja?

Ember. Tessék, várhatok.

Beniczky megpörgeti a roulettet és vár. Piros. Átnyújtja. Tessék.

Ember ránéz, mintha még várna valamit, ebben a pillanatban Lendvai, Lendvainé és Lidérc, az újságíró berontanak.

Lidérc. Tessék, itt van.

Lendvai Emberhez. Kedves mérnök úr, gratulálok.

Ember nem veszi észre, pörgeti a roulettet és vár. Hangosan. Fekete.

Lendvai ismétli. Mérnök úr, gratulálok!

Ember álomban. Mi az?

Lendvai. Az imént nem olvastuk még... a délutáni lapokban... Igazán őszintén gratulálok. - Ez a kedves finn orvos beszélte, most ismerkedtünk meg vele... Ő is feltaláló... ő mondta, hogy még itt van, és hogy siessünk gyorsan ide...

Lendvainé mosolyog. Mondja, mikor lehetne megnézni?

Ember mintegy álomban beszél. Két... hét... múlva... a Rákoson... ha úgy tetszik... magam is felszállok. Beniczkyre néz. Beniczky szivarra gyújt, aztán felhúzza a kesztyűjét.

Ember lassan a tükör felé megy, azt hiszi, hogy ajtó, a tükör csörömpölve törik össze.

Függöny

Második felvonás

Hangár belseje, közepén nagy, kétfedelű aeroplán. Balra nyitott fallal elkülönített műhely, bádogasztallal, szerszámokkal. Jobbra tolóajtó, a földön alkatrészek. A hangár összetolt deszkából van, szögbefutó tetővel. Középről petróleumlámpa lóg le, úgyhogy kézzel el lehet érni. Jobbra kis deszkaasztal. Most délután hat óra van, márciusban, a nap ferdén süt be elölről, és néhol a deszkák repedésein keresztül, de már vöröses a fénye. A színészek nemcsak az ajtón, hanem oldalról is jöhetnek, vagyis elölről - mert a valóságban a hangár eleje nyitva van, csaknem az egész színpad hosszúságában. Ezt éreztetni lehet egy kis fű- vagy föld-csíkkal, a szín elején, hosszában.

(Arra az esetre, ha valaki 25 év múlva olvasná ezt a darabot, valamit meg kell magyaráznom az akkori fiatal olvasónak. Én már húsz éves voltam, amikor Párizsban először repült halandó és élő ember. Higgye el nekem a még meg nem született olvasó, hogy ma, amikor darabom játszik, a repülés sok tekintetben még mindig holmi passzió, egy hóbortos ember deszkabódét épít magának a mezőn, gépet konstruál, ott robinzonkodik a szabadban egy montőrrel, fúr-farag, mindennap feltalál valami újat, és reggelenként felszáll, életét kockáztatva minden esetben. Bizonyos, hogy 25 év múlva teljesen veszélytelen sport- és közlekedő eszköz lesz az aeroplán, ma még okkal nevezik a levegő hőseinek a pilótákat, és ennek az életnek megvan a romantikája, aminek megértésére szükség lesz a harmadik felvonásban is.)

Stepan, a montőr a műhelyben dolgozik, fúr és kalapál, zubbonya piszkos, arca, kezei tele olajjal. Elöl pilóta bekecsben, kis sportsapkában Ember Sándor beszélget két tiszttel - az egyik főhadnagy, a másik kapitány, de bársonyparolival.

Kapitány. Also, akkor rendben volnánk, ugye?

Ember nagyon szelíd és udvarias. Igyekszik mindenkire figyelni, akivel beszél, de ez nem mindig sikerül neki. Néha szórakozottan néz maga elé, és nem hallja a kérdést. Rendben volnánk, kapitány úr. Az iratokat majd áthozatom a parancsnokságtól.

Kapitány. Mi holnap reggel még kijövünk, és megnézzük a felszállást.

Ember. Itt leszek, uraim.

Főhadnagy. Ne felejtse el majd, mérnök úr - délután jelentkeznie kell a parancsnokságnál is.

Ember gondolkodva. Holnap... - holnap délután, ugye?

Főhadnagy. Igen, igen - csak nézzen be az irodába, és keressen engem, majd én bevezetem.

Ember gondolkozva. Holnap... holnap délután, ugye?

Kapitány. Also... ön még itt marad?

Ember. Még egy kis dolgom van a gép körül.

Kapitány barátságosan. Also... csak fel a fejjel. Maga már úgy vigyázzon magára, hogy a hadseregnek szüksége lehet az életére.

Ember ránéz, mosolyog. Az életemre? Hogyan? Úgy, hogy oda kell adni? vagy nálam marad, míg szükség lesz rá?

Kapitány. Das versteh ich nicht.

Ember maga elé néz. Hát... Ha valakinek szüksége van valamire... azt elveszi... Ha valakinek az életemre van szüksége, akkor azt is, ugye?

Kapitány. Also, semmi baj. Eleinte mindenki, aki a hadsereghez kerül, még be van gyulladva, és olyan bolondokat beszél. Az ilyenből lesz aztán a legstrammabb katona. Szalutál. Szervusz.

Ember meghajol. Alászolgája, uraim.

Főhadnagy szalutál. Alászolgája.

Ember a két katonát a tolóajtónál kikíséri, és míg elgondolkodva visszajön, kívülről távolodó autóberregést hallani.

Ember a szín közepéig jön, gondolkodik. Szelíden, majdnem kérve. Stepan!

Stepan olajosan előrejön a műhelyből. No mi az?

Ember. Hagyja most abba egy kicsit, Stepan. Rendben leszünk most már reggelre. Leül elöl egy törött légcsavarra. A kapcsolórugót megcsinálta?

Stepan leül egy tuskóra a gép szárnya alá. Majd nézze meg, mérnök úr.

Ember. Mit gondol, Stepan, milyen időnk lesz reggel?

Stepan. Lesz egy kis jó, egyforma északi szél.

Ember elgondolkozva. Nem úgy értem... hanem, hogy süt-e majd a nap... vagy be lesz borulva... vagy esni fog.

Stepan. Egy kis esőnek oda se nézünk... Jól bekátrányoztam a Mariskát... A gép oldalát veregeti, mint egy lónak a szügyét. Kibírja a jeges esőt is, nem olyan kislány ez. Csak szőrin kell megülni.

Ember. És délben?... Mit gondol, Stepan... Délben kisüt majd a nap, mint rendesen?...

Stepan. Hogy a fenébe ne sütne ki? de nekünk már nem lesz vele dolgunk.

Ember. De maga igen, Stepan... Maga délben szépen hazamegy majd... és igaz csak, Stepan, majd... azt a levelet, amit odatettem az asztalra, a srófok mellé... azt délben szépen magához veszi, és beviszi a közjegyzőnek...

Stepan. Jó lesz, mérnök úr.

Ember tétován. Hát aztán... mi van még? Aztán majd átveszi a... különben az is benne van... Búsan. Aztán mondja csak, Stepan, fog-e rám gondolni, ha elkerül tőlem? Azért kérdem, hogy így összeszoktunk két hét alatt.

Stepan. Aj, ne tessék már úgy elejteni a szívit, mérnök úr... Látszik, hogy nem régen csinálja... Mindenki így van eleinte.

Ember bús hiúsággal. Pedig, ugye, Stepan, tudok már valamit.

Stepan. Nagyon sokat, mérnök úr. Nekem elhiheti. Én mikor idejöttem, oszt láttam, miről van szó, hogy olyan masina, aki magától is tud szállni, bizony azt gondoltam, hogy akkor ne is fogjon bele a mérnök úr, hogy megtanulja a mesterséget: - hásze minek az annak, akinek nincs szüksége rá. De oszt hogy láttam, hogy lesz oly jó pilótának, mint konstruktornak - akkor aszontam, hát csak tanulja ki egészen, ha elkezdte.

Ember. Szép dolog, ugye, gyönyörű dolog.

Stepan vállat von. Aki szereti...

Ember irigyen. Maga bezzeg többet röpült már, mint én.

Stepan. De mindig csak másokkal. Magam sohase vezettem még gépet.

Ember. És nem szeretne?

Stepan. Szeretne a nehézség. A mérnök urak idelenn csak rajzolgatnak, meg gondolkodnak, meg cigarettáznak. Én meg fúrt veszkődöm, fúrok-faragok, olajba meg rozsdába, hát oszt, ha arra kerül a sor, hogy felnézzünk egy kicsit - akkor már csak jobb szeretek hátraülni a szakaszba, oszt kicsit kocsikázni. Ölbetett kezekkel. Az az egyetlen pihenésem.

Ember. Pihenés! Hát maga nem reszket az örömtől és rémülettől, mikor odafönn van?

Stepan. Reszket a kólika. Fenn vagy lenn, egyfene az. Fő, hogy az embernek mindig legyen valami padka a feneke alatt, aztán akkor mindegy, a földön áll-e a padka, vagy a levegőbe. Csak az a kékség van a fejem fölött, amit idelent látok, nem lehet utolérni úgyse. Eleinte kukucskáltam felfelé én is, hogy talán egyszer elérem a fejemmel, de oszt láttam a madarakat, az is mind lefelé néz, míg felrepül...

Ember. A madár igen... De az olyan állat, amelyiknek nem adott szárnyat az Isten... amelyik csinált magának...

Stepan legyint. Az se bolondul meg, tessék elhinni. Mikor a Wittmann nagyságos úrral dolgoztunk, egyszer felvittük a kis barna pulikutyáját, hogy mit szól majd a dologhoz. Én tartottam az ölemben, eleinte ugatott egy párat, oszt szépen elhallgatott, nézdegélt. Mikor oszt földet értünk, kiugrik az ülésből... körülnéz, azzal usgye elfut, mint a nyúl. Nézünk utána, talán fejébe szállt a dicsőség. Hát egy kis tarka rattler csóválja a farkát, nem messze onnan. Ahhoz futott úgy...

Ember. Talán el akarta mondani neki...

Stepan legyint. Fenét! Akkor a fülihő dugta volna az orrát...

Ember gondolkodva. Talán mert olyan keveset repülhettem összesen... A holnapi felszállásom lenne az igazi... ezek csak olyan próbák voltak... A holnapi lenne a...

Stepan. Miért lenne? Lesz!

Ember oldalt néz rá. Olyan nagyon bízik bennem, Stepan?

Stepan. Bízik magában a mérnök úr is...

Ember izgatottan. Azt hiszi? Mondja, Stepan... szóval, maga egészen bizonyos benne, hogy velem holnap nem történhetik semmi?

Stepan mosolyog. Hát... a villamossal vigyázni kell, mikor kijön ide... azzal mindig lehet valami baj.

Ember. Ne tréfáljon. Velem - holnap - a felszállásnál...

Stepan mosolyog. Nem tud már a mérnök úr leesni...

Ember megdöbbenve. Nem tudok?

Stepan. Hát persze. Ha akarna se.

Ember feláll, izgatottan. Ha akarnék se?

Stepan nyugodtan. Hát persze! Abból már kinőtt! Egy héttel ezelőtt - nem mondom - de mérnök úr már két hete...

Ember szótlanul nézi.

Stepan. Mikor a gyerek járni tanul, és már egy hete jár, akkor még tud úgy elesni, hogy beveri a homlokát a földbe. Két hét múlva már nem tudna ilyen kunsztot. Akkor már az utolsó pillanatban muszáj neki előretolni a két tenyerét, oszt arra esik... Mutatja. Mi már nem tudunk előre esni. A mérnök úr se tudja már elereszteni azt a magassági kormányt, ha zuhanni kezd a gép, muszáj odakapni...

Ember nem felel.

Stepan csendesen folytatja. Mert a természetével hiába mesterkedik az ember... az egy nehéz masina, tessék elhinni... Végigsimítja az állát. Mondom a természetemnek: Nem kell nekem ez a szakáll - én simán akarom... oszt erre leborotválom a szakállamat. Beszélhetek annak, hogy mondok - aszongya a természetem, hogy még sűrűbben akarod? oszt másnapra sűrűbben nőtt, mint eddig. Ide nézz, mondom, oszt mutatom neki a borotvát - nem kell nekem - de magyarázhatom annak, míg élek, mindig fordítva csinálja. Tessék megnézni. Tegnap borotváltam. Valami egyebet akar velem a természetem, mint amit én akarok magammal... csak tudnám, hogy mit. Mindegy az annak, szárnyak vagy nem szárnyak.

Ember. Mikor gondolta ezt ki maga, Stepan? Ezt a dolgot a szakállával...

Stepan. Hát - egyszer pihenés közbe. Mikor Bécsbe repültünk a Bier nagyságos úrral.

Ember. Na és? Azóta azt hiszi... hogy az életet is csak a természet veheti el az embertől? Ha a borotvát egy kicsit lejjebb húzza az ember, akkor mi lesz?

Stepan. Nem azt mondom én kérem, hogy nem lehetséges... Csakhogy mindennek megvan a maga tempója.

Elölről, jobbról jönnek: Lendvai, Lendvainé, Lidérc, Polacsek, Hermin.

Polacsek. Itt a mester!

Lendvai. Kedves mester, eljöttünk, testületileg.

Lendvainé. Megnézni a gépet.

Hermin. Fogadja nemzetiszínű mosolyomat.

Lidérc. extravagánsan öltözködő, hosszúhajú fiatalember, szótlanul kezet fog a mérnökkel, és a szemébe néz. Üdvözlés, kézfogás.

Ember. Kérem, parancsoljanak beljebb... Most ugyan keveset látnak... A villamos gép, ami hajtja az egészet, odakint van a mezőn - azt már nem tudom megmutatni ilyen homályban.

Lidérc. Gép a homályban... Nagyon szép, nagyon szép... Noteszbe ír.

Hermin. Miért nem reggel mondta, hogy egész nap örülhetett volna neki?

Ember. De tessék... itt van maga a masina. Laikus első pillanatban alig különbözteti meg a közönséges aeroplántól. Legfeljebb, hogy itt van még néhány kisebb légcsavar. És itt... Hátrafelé vezeti őket.

Hermin. Hát mutassa nekem is. Ne álljak itt, mint akit iderendeltek, és itt felejtettek. Stepanhoz. Maga is fel szokott szállni?

Stepan. Ha a nagysága is felszáll.

Hermin. Én nem szoktam.

Stepan. Dehogy nem. A nagysága is szokott - az ágyra... Bemegy a műhelybe.

Hermin utánakiabál. Nyavalyás!

Polacsek félrevonja Embert. A többiek a gépet nézegetik. Nézze, kérem, én direkt azért jöttem, hogy megkérdezzek valamit, de nem tudom, meg fogja-e érteni... Lehet, hogy egészen különös kérdés, és hogy ön talán majd azt hiszi, hogy valami hóbortos különc vagyok.

Ember aggódva. Kérem, kérem, figyelek.

Polacsek. Nem is tudom, hogy fejezzem ki magam... Hogy lehetne ezt körülírni... Szóval azt akartam kérdezni - de igazán próbáljon megérteni...

Ember. Parancsoljon... Hát kérem...

Polacsek. Hogy mit szokott ön érezni olyankor, amikor felrepül?

Ember. Hát kérem, ez nem is olyan furcsa kérdés... Az olyan, mint amikor... Kétségbeesetten néz Lidércre.

Lidérc odajön. Pardon. A másik oldalra félre vonja Embert, komolyan. Inkább én tartozom önnek köszönettel.

Ember. Nem értem.

Lidérc megütődve. Nem érti... Hát a témáért...

Ember. Milyen témáért?

Lidérc csodálkozva. Hát nem olvasta ma a Reggeli Hírlapot?

Ember. Nem, nem volt alkalmam. Két hét alatt elszakadtam mindentől. Itt élek. Mi történt?

Lidérc. Na hallja!... Hisz mindenütt beszélnek róla! Egy nagy cikket írtam magáról... a hírek elé... Igazán nem olvasta?

Ember. Nagyon sajnálom.

Lidérc. Ejnye, pedig jólesett volna... Azt hiszem, maga örülne neki... Nem tudom, sikerült-e... De nagyon meleg írás...

Ember. El fogom olvasni.

Lidérc. Nézze... hiszen nálam van! Felolvasnám magának, ha akarná... Nagyon meleg dolog, szeretném.

Ember udvariasan. Tessék, kérem - lekötelez vele...

Lidérc újságot olvas. "Egy csúnya kis pilótáról..."

Ember ijedten az arcához kap. Ez én vagyok?

Lidérc. Várjon csak! Majd meglátja, milyen meleg, őszinte írás. Olvas. "Nem tudom, tisztelt olvasó, te is úgy vagy-e vele, mint én, hogy ilyenkor márciusban olyan furcsa és érthetetlen az nekem, hogy az emberek járnak-kelnek, kis kocsikra ülnek, bebújnak a házacskákba, kaszárnyácskákat építenek, és más játékot eszelnek ki." Felnéz.

Ember bólint. Igazán nagyon szép...

Lidérc szerényen. Dehogy... csak egyszerű és őszinte... Olvas. "És míg a kezemet nézem, milyen furcsa, finom és hosszú... hogy szaladgálnak rajta a finom erek - kék bárányok fehér mezőn - lopva felnéz - és elgondolom, hogy amit írok, abból kis betűket öntenek, és mondom magamban... kéz... kéz... milyen furcsa, hogy kéznek nevezzük, mennyi kéz van mindenütt... hogy kígyóznak... ezer millió kéz... hegedűket tapogat... és összekulcsolódik... és kinyúlik a vízből... egy haldokló testéből... és valahol a Szerémségben most talán egy öreg, talán Kovács nevű parasztnak a csizmáját húzza fel, és holdvilágban egy másik kéz felé nyúl... milyen furcsa, mennyi kéz... kéz... kéz... miért hívják kéznek?! Miért nem lábnak? Ja persze... hisz az mást jelent." Felnéz.

Ember. Nagyon érdekes. Kínosan nézelődik.

Lidérc olvas. "És eszembe jut egy másik csúnya kis fakó kéz, mely most talán aeroplán csavarját simogatja a levegőben..."

Ember. Pardon... az aeroplán csavarját... hát azt egy kicsit bajos simogatni, mikor működik...

Lidérc. Ja. A kormányt gondoltam. Egy kis elírás. Olvas. "És eszembe jut egy csúnya kis igénytelen, udvarias emberke, akiről most katonai körökben sokat beszéltek, aki mérnök és komoly neve is van: Ember Sándor, okleveles mérnök, és úgy hívják a pincérek: Doktor úr... pedig ő egy szomorú ember, egy kis fiú, akit én tegnap láttam, egy szent gyermek, csúnya, fakó arcocskával és csodálkozó gyermekszemekkel, amelyek, mintha azt kérdeznék: mit akartok tőlem, ti felnőtt emberek, hiszen én félek tőletek - hiszen én mostan legjobban szeretném siratni az életemet..." Nagyon meg van hatva. Felnéz.

Ember kínos zavarban. Ejnye... Igazán... nagyon kedves hozzám.

Lidérc jelentősen. Csak várjon. Olvas. "És ebben az igénytelen, csúnya kis emberben, amint rám nézett, hirtelen megéreztem a mártírok tekintetét."

Ember összerázkódik. A mártírok?

Lidérc elragadtatva. Tudja, hogy ezen a cikken sírt máma egy barátom? Olvas. "Nem tudom, van-e valami az emberben, lehet-e valami az ember szemében, ami távoli dolgokat az ember végzetét, az ismeretlent hordozza magában - de ennek az embernek a tekintete mintha már most egy ismeretlen világból nézne vissza ránk..." Felnéz.

Ember nagyon felindultan hebeg. No, igazán... milyen kedves... Nagyon hízelgő...

Lidérc diadalmasan folytatja. "Mit tudhatjuk mi, mit látnak ezek a szemek, amit mi nem láttunk még? A felhőket látják-e vagy a fedetlen földet... vagy talán befelé néznek e szemek, és látják önmagukat, egy nyirkos reggelen, a hideg sárban feküdni, fakó és sápadt halott ember arcában, kifordulva nézni fel az égre... ahol angyalkák csilingelnek, vállukon parányi repülőgép, és hívják, várják a csúnya kisfiút... a nagy hangárba... amelynek falai felhőből vannak... és bent olajos angyalkák hancúroznak a kerekek között..." Diadalmasan befejezi, és várakozással felnéz. Na, hogy tetszik?

Ember sápadtan. Nagyon szép... nagyon megtisztelő... igen hízelgő... igazán...

Lidérc elteszi a cikket, frissen. Mindenki azt mondja, hogy egyik legszebb írásom.

Ember összetörve. Köszönöm.

Lidérc felvillanyozva, a többiekhez. Uraim, talán ne zavarjuk most már a mestert.

Polacsek. Én csak valamit kérdezni szerettem volna.

Lendvainé Herminhez. Mit szólsz? Olvastad, hogy a kis Bíró agyonlőtte magát?

Lendvai. Mikor?

Lendvainé. Ma reggel. Maga ismerte, mérnök úr?

Ember. Ismertem. Borzasztó, hát miért?

Lendvainé zavartan. Nem tudom.

Lendvai. Szerelmes volt egy szép nőbe.

Hermin ártatlanul. A Lehotay Máriába?

Lendvainé nagy zavarban. Dehogy!

Hermin. Hiszen azt beszélték. Lendvainé félrehúzza, és suttog vele, Hermin vállát vonogatja, hogy ő nem tudta.

Hermin. Hát akkor lépjünk a távozás hímes mezejére.

Lendvai. Kedves mérnök úr, köszönjük.

Ember. Kérem, kérem, szívesen.

Lendvainé. Holnap reggel itt leszünk ám!

Ember összerezzen. Igen, holnap reggel.

Lidérc kezet fog vele, erősen a szemébe néz. Én is eljövök, mérnök úr, én is megnézem.

Ember riadtan néz rá, alig hallhatóan. Legyen szerencsém.

Hermin. Fogadja...

Ember merengően, mintha álmában beszélne. Nemzetiszínű mosolyát. Tudom... Az ajtóig kíséri őket, azok elmennek, visszajön, sétál néhányszor fel és alá, aztán titokzatos hangon. Stepan!

Stepan. Tessék, mérnök úr! Előjön a műhelyből.

Ember ugyanúgy. Stepan... én most elmegyek... hallja... és aligha jövök már vissza.

Stepan. Igen, mérnök úr.

Ember. Maga... maga végezze el a dolgát - vagyis... nézzen ki a hajtógépekhez, hogy rendben vannak-e... A kalapjáért és kabátjáért megy, mialatt felveszi, folyton beszél. Aztán hazamehet maga is... de a hangárajtót ne csukja be... nem lehetetlen, hogy egy percre visszanézek... az ám... de nem valószínű. Mondja, Stepan... olvasta maga a francia forradalom történetét Carlyle-től?

Stepan. Nem én, mérnök úr.

Ember. Mert ott vannak érdekes leírások... tudja, a statárium... tudja maga, mi az a rögtönítélő bizottság?

Stepan. Bíróság...

Ember. Vagy bíróság... Bizony, Stepan, bizony, Stepankám. Fel van öltözve, zsebbe süllyesztett kézzel áll, néz maga elé. Aztán... várjon csak, még mit akartam mondani magának... Ja igen, hogy én egyszer voltam Debrecenben, tízéves koromban, az édesanyámmal... az nagyon poros város, elhiheti nekem... de azóta nem voltam Debrecenben...

Stepan nem érti. Nem tetszett azóta?

Ember. Hopp... hisz ezt nem magának akartam mondani... hanem annak az újságírónak. - Magának azt akartam mondani... hogy akárki jön, én már aligha jövök vissza... és jöjjenek el holnap reggel... Bella is... meg az édesanyám is... hogy elmentem egy kicsit sétálni, csak ide a mezőkre... mert fáj a fejem - és ha holnap is esetleg fáj a fejem... akkor holnap reggel se jöjjenek... Gondolkodik. Igen... Mi van még?

Stepan. Csak menjen, mérnök úr, már sötétedik. ...Jót fog tenni a levegő... Majd a többit elmondhatja holnap.

Ember összerázkódik. Gyerekesen ijedt hangon. De nem... ha fáj a fejem, akkor nem jövök ki holnap... Hiszen mindegy... Nem igaz?...

Stepan. Csak menjen, mérnök úr. Sokat dolgozott ma.

Ember az ajtónál. Igen, fogok egy kicsit sétálni, Stepan. Mélyen lehajtott fejjel lassan kimegy.

Stepan részvéttel rázza a fejét, aztán visszamegy a műhelybe, dolgozni kezd, néhány percnyi szünet, lassan alkonyodik, a műhelyben izzik valami.

Autóberregés, az autó megáll, kopognak az ajtón.

Stepan. Tessék.

Beniczky és Mária belépnek.

Mária előresiet. Persze, mondtam, hogy ő volt az.

Beniczky Stepanhoz. Ember mérnök úr nincs itt?

Stepan. Egy perce ment el... nem tetszettek vele találkozni?

Mária Beniczkyhez. Na, ugye? Mondtam hogy ő volt az! Stepanhoz. Rákiabáltam, de nem hallotta.

Stepan. Azt mondta, hogy fáj a feje.

Mária Stepanhoz. Nem jön vissza?

Stepan. Aligha. Nem valószínű.

Mária Beniczkyre néz. Várunk egy darabig, ugye?

Beniczky kelletlenül. Ha nem valószínű, hogy visszajön...

Mária gyorsan. De hallja, hogy lehet. És különben addig megnézzük a hangárt. Stepanhoz mosolyogva. Ugye, szabad megnézni?

Stepan nem barátságosan. Lehet, kérem, csakhogy nekem ki kell nézni a hajtógépekhez egy kicsit... Áll.

Mária. Csak menjen, kedves gépész úr... menjen egész nyugodtan, megvárjuk, míg visszajön, és ha addig nem jön a mérnök úr...

Stepan nem tetszik neki a dolog. Aligha jön vissza.

Mária. Csak menjen. Ne féljen, nem lopunk el semmit.

Stepan húzódozva. Hát... akkor... mindjárt visszajövök... Lassan ki, az ajtóban megáll. A műhelybe ne tessék menni, ott minden olajos.

Mária. Ne féljen semmit. Stepan el.

Szünet

Beniczky. Nem haragszik, kedves Mária, de majdnem azt mondhatnám, nagyon örülök, hogy nem találtuk itt.

Mária lábával dobol. Most már mindegy. Lehet, hogy magának volt igaza.

Beniczky. Nem tudom, hogy képzelte ezt a dolgot, kedves Mária. Utólag megmondhatom, hogy én egy nagyon különös szeszélynek tartom.

Mária. Szeszély! Ha minden csak szeszély volna, aminek az okát nem tudom adni. Leül. Hát tudom én okát adni annak például, hogy magát... Elmosolyodik.

Beniczky határozottan. Kell, hogy okát tudja adni, ha én megkérném rá. De én nem kérem.

Mária. Hát mért nem? Milyen furcsa maga? Mért nem?

Beniczky. Minek az? Nem vezet semmire, ha az érzéseinket magyarázzuk.

Mária elgondolkodik. Különös dolog!... eddig csakugyan bosszantott... hogy az emberek... nagyon magyarázták nekem az érzéseiket, és azt akarták, hogy én is magyarázzam. Emiatt megvetettem és lenéztem... az olyan embert... most meg az izgat, hogy nincs semmi megbeszélés... az érzéseinket úgy fogyasztjuk el, mint az ebédet, amiről nem illik beszélni. Most szinte nekem volna kedvem, hogy vitatkozzam mindenféle szamárságon, hogy mi a szerelem, meg ilyesmi... Most ez izgatna.

Beniczky nyugodtan. Izgatná... de nem vet meg érte, hogy nem teszem. A szerelem két szív egymásratalálása.

Mária megütődve néz rá, aztán nevet. Jaj - milyen jól csinálja maga ezt... Tudja, hogy egy pillanatra azt hittem, hogy ezt most komolyan mondta így, nem viccből!

Beniczky nyugodtan. Nem tréfából mondtam: egész komolyan ez a véleményem.

Mária hirtelenül néz rá, aztán legyint. Úgy is jó! Hát akkor komolyan az a véleménye. Nekem is ez a véleményem. Érett megfontolás után még azt is hozzátenném, hogy a szerelem sötét verem.

Beniczky nagyon komolyan. Ez is igaz. Ha gondolkodunk rajta, rá kell jönnünk, hogy ez így van. A költő helyesen fejezte ki érzéseinket.

Mária kicsit bosszúsan. Továbbá: Ha úgy szeretsz, mint én téged, emléklapra nincs szükséged.

Beniczky gyöngéden és nagyon komolyan nyújtja a kezét. Köszönöm, Mária. Meg vagyok győződve róla, hogy szeret, és nem is kértem kegyedtől emléklapot. Én ezt az emléklapot a szívemben hordom.

Mária idegesen. Mi van rajta? Galambok?

Beniczky gyöngéden. Nem mondom meg, Mária. De ha van emlékkönyve, adja ide nekem, és én belerajzolom majd... Értek egy keveset az akvarellfestéshez...

Mária idegesen. Jó, most ezt hagyjuk abba. Magának egészen különös humora van, idegessé teszi az embert. Beszéljünk másról.

Beniczky nyugodtan. Nem hiszi el, hogy komolyan beszélek. Jó, majd meggyőződik róla idővel. Beszéljünk hát arról - miféle szeszély volt az, hogy ide hozott engem.

Mária maga elé. Egy - egy cikket olvastam ma a Hírlapban... Ez a kis Lidérc írta... és nagyon meghatott. Nem olvasta?

Beniczky. Eeee... egy pilótáról... Ez volt a címe, ha nem csalódom.

Mária. Igen, egy csúnya kis pilótáról. Nagyon hatott rám. Magát nem hatotta meg?

Beniczky. Őszintén szólva, nem értettem.

Mária. Nem értette! Mit nem értett rajta? Különben mindegy. Ne kezdjük megint elölről. Már reggel, mikor a cikket olvastam, gondoltam rá, de csak úgy futólag, hogy megnézem Ember Sándort. Most aztán, mikor az autóban ültünk, és maga nem szólt semmit, hanem nézett maga elé, és én a maga arcát figyeltem, egyszerre úgy jött, hogy most rögtön muszáj magukat együtt látni, de rögtön... látni, hogy néznek egymásra az első pillanatban, még mielőtt köszöntek volna egymásnak.

Beniczky. Mondom, hogy nagyon furcsa szeszély.

Mária élénken. Ó - ez nem szeszély. Ezt aztán meg lehet magyarázni, akár tetszik, akár nem. És a magyarázat nem is nagyon komplikált. - Még csak arról a kegyetlen és rejtelmes perverzitásról se lehet szó, amivel a szegény Bíró szokta magyarázni sokszor a cselekedeteimet. Ennek egészen kézzelfogható és becsületes kis oka van.

Beniczky. Nem tudom, miről beszél.

Mária eléje áll. Idenézni... Maguk közt történt valami.

Beniczky. Nem tudom, Mária, hogyan...

Mária élénken. Na, na, na... csend legyen. Maguk közt történt valami. Ugye, azt nem akarja letagadni, hogy beszéltek valamit akkor, mikor egy negyedórát vártam lent az autóban. Hát én ezt meg akarom tudni, mi történt maguk közt.

Beniczky. Mária, a köteles diszkréció tiltja, hogy erről beszéljek.

Mária. Na, ez már rendes hang. Bent vagyunk az utcámban... A köteles diszkréció tiltja, tehát most rögtön el fogja mondani nekem.

Beniczky. Nem tehetem, Mária, higgye el.

Mária. Ne Máriázzunk olyan sokat... Halljuk, mi történt maguk közt.

Beniczky. Igazán higgye el, Mária, hogy semmiképp se tehetem.

Mária. Jó. Akkor elmegyek hozzá holnap délelőtt, és megkérdezem, ő nem chevalier sans peur et sans reproche... ő nem ismeri a kódexet... szóval egy inkorrekt ember, ő majd elmondja nekem, amire kíváncsi vagyok.

Beniczky összehúzza szemöldökét. Ezt megtiltom kegyednek, Mária.

Mária. Hát persze, hogy megtiltja. Csakhogy ha Ember meggyőződésből inkorrekt, én meg mint nő, hivatalból vagyok az - és azt fogom mondani magának, hogy jó, nem megyek el, és aztán mégis elmegyek.

Beniczky gondolkodik. Igaza van. Ez esetben meg kell akadályozni egy inkorrektséget, és más mód nem kínálkozik rá, minthogy egy kisebb inkorrektséggel akadályozzam meg. Megmondom hát, mi történt köztünk, mert hazudni nem tudok.

Mária izgatottan. Na, beszéljen.

Beniczky. Nyugodt és érett megfontolás után rájöttünk, hogy mind a ketten nem élhetünk tovább. Én azért, mert nem akarok lemondani magáról, ő meg azért, mert nem tud.

Mária izgatottan. És?... és?

Beniczky. A sorsra bíztuk, hogy válasszon, mert testileg nem vagyunk egymáshoz való ellenfelek. Zsebéből kiveszi a roulettet. A kis roulett-órám döntött.

Mária. Maga viccel.

Beniczky. Nem hinném, hogy úgy hangzik.

Mária. Amerikai párbaj? Hangosan nevet. Nem! Ilyet gimnazisták csinálnak... meg Beniczkyné regényhősei... Ilyen szamárságba Ember Sándor nem mehetett bele... Maga tréfál.

Beniczky kicsit élesen. Pardon, az illető írónő nekem távoli rokonom. Ember Sándor természetesen belement, mivel én ajánlottam ezt a megoldást - és szerencsétlenségére a feketét húzta.

Mária összeborzong, suttogva. Ne mondja.

Beniczky. Így történt.

Mária nagyon izgatott. Na és... és nem - ez őrültség, ez középkor. Ezt nem hittem volna... és mit gondol... na és mondja, milyen határidő.

Beniczky. A határidő tetszés szerinti.

Mária. Na, és mit gondol... hogy megtenné.

Beniczky szünet után. Hogy megtenné-e, azt nem tudom biztosan. Körülnéz. De úgy hallom, repülni tanul, holott nincs rá szüksége, és hogy holnap...

Mária ugyanúgy. Nagy felszállás lesz... Hirtelen elhallgat. Beniczky! Maga természetesen már... beszélt vele... azóta...

Beniczky ridegen. Még nem.

Mária remeg. Hát... hát mikor?

Beniczky erősen ránéz. Majd holnap.

Mária nagyot sóhajt. Holnap!

Beniczky elmosolyodik. Holnap reggel abban a percben, mikor beszáll a gépbe... Ezt a leckét mindenesetre megérdemelte, ugye?

Mária borzongva. Igen... De milyen borzasztó... Ő holnap reggelig azt fogja hinni...

Beniczky. Hogy meg kell halnia. Elhatároztam, hogy az utolsó percben mentem fel kötelessége alól.

Mária kezét nyújtja. Beniczky - maga igazi férfi. Igaza van, lehet ilyen banalitásokat mondani komolyan. Most... most megint éreztem azt, ami magához fűzött.

Beniczky. Köszönöm.

Mária egészen közel megy, hozzásimul. Mert, ugye, Beniczky... ha maga húzta volna a feketét... magát nem lehetett volna...

Beniczky. Engem nem lehetett volna feloldani. Ez csak nevelés dolga, higgye el.

Mária. Tudom... és örülök, hogy ennek a szegény ördögnek nem lesz baja. Milyen szerencse, hogy ő húzta... És igaza van, a leckét megérdemelte. Megfogja a karját. Te... Milyen szép vagy, ahogy így hozzátámaszkodsz a géphez... Mennyivel jobban való hozzád... Maga nem repült még?

Beniczky mosolyogva. Még nem.

Mária. Beniczky... üljön be egy percre a gépbe... Szeretném látni...

Beniczky nézi a felhágót. Itt lehet... De nem olajos az ülés?

Mária. Üljön be.

Beniczky fiatalos mozdulattal felkapaszkodik a pilóta-ülésbe. Itt vagyok! Tréfásan megragadja a kormányt. Los!

Mária a hágcsón felmegy az utas-ülésbe. Előrehajol, átfogja a nyakát. Most repülünk!

Beniczky. Igen!

Mária szorítja. Ugye jó? Ugye érzed, hogy repülsz?

Beniczky. De vigyázzon... Lehúzza a kezemet a kormányról... akkor baj lesz...

Mária lihegve. Mit bánod? Te madár! Te embermadár! Milyen szép kezed van... Énekelj valamit, híres, ha madár vagy!

Beniczky. Mária, az Istenért, megfojt!

Mária. Igen... és elereszted a kormányt. Most zuhanunk... érzed? Zuhanunk a mélységbe. Jaj! Milyen fekete! Végünk van... Szájon csókolja.

Erősen bealkonyodik.

Stepan jön lámpással. Beniczky és Mária szétrebbennek, Stepan nem jó szemmel nézi a jelenetet.

Stepan. Hát kérem szépen - most csukunk.

Mária zavartan lejön a gépről, Beniczky utána. Maga elmegy?

Stepan. Hazamék, mert korán kell felkelni.

Mária. Most már biztos, hogy nem jön be a mérnök úr?

Stepan. Most már nem... Mondta, ha hétig nem néz be, akkor hazamehetek.

Mária Beniczkyhez. Hát akkor talán...

Beniczky. Persze, persze, megyünk.

Mária. Most hazavisz, ugye? És holnap?...

Beniczky kifelé menet. Majd itt találkozunk.

Stepan utánuk megy.

Beniczky kívülről. A nagy ajtót nem húzza be?

Stepan kívülről. Nem szükséges... Nem jár erre éjszaka senki... - Oszt öt órakor már itt vagyok.

Autótülök, aztán távoli berregés. Egy ideig még villózik a deszkafalon a távolodó lámpás, aztán sötétség borul a színre. Nagy szünet, melyben szél zúgását hallani. Lassan nyílik a baloldali kis ajtó, villanylámpással a kezében, óvatosan lép be Ember Sándor, ugyanabban a ruhában, mint az imént. Nem néz körül, előrejön, a lámpást leteszi a tuskóra, kigombolja a kabátját. Aztán letérdel a tuskó mellé, levelet vesz elő a zsebéből, ceruzával mintha címet írna rá, és leragasztja. Sebtiben néz körül, végre óvatosan a tuskóra teszi a levelet, otthagyja. Habozik. Lassan valami tárgyat vesz elő, a lámpáshoz hajol, forgatja... a tárgy megvillan. Azt is leteszi a tuskóra, feláll. Rekedten és halkan.

Ember. Nem így gondoltam... feláll, lassan járkál, lelógó karokkal. Odakint erősen zúg a szél, mintha valami messze zene volna. Gyermekes, didergő hangon. Istenem, nem így gondoltam. Visszamegy a tuskóig, aztán megint járkálni kezd. Hallani - eleinte bizonytalanul - mintha beszélne valamit -, aztán rájövünk, hogy nem beszél, töredezett hangok hangzanak, nehéz, ziháló lélegzetével. A kezei lelógnak. Mikor harmadszor ér a tuskóig, a lámpát kicsit meglöki, úgyhogy az befelé fordulva a háttér közepén világít meg egy éles korongot. Megint visszafordul, megint arrafelé, hirtelen megtorpan, szeméhez kap. Rekedten. Na, mi az... vagy úgy... Hirtelen rájön, hogy az árnyéka. Az most élesen, keményen rajzolódik arra a korongra. Ejnye... Két lépést tesz arrafelé, az árnyék megmozdul, az is tesz két lépést, és a harmadikkal lelép a földre. Az egész jelenés jó három percig tart.

Árnyék előrejön.

Ember visszahúzódik; most szemben állanak, most mindkettőnek csak a sziluettjét látjuk, mert kiesnek a fénykúpból. Az árnyék fekete és hosszú ruhában, hajban nagyon hasonlít Emberre.

Árnyék nyugodtan. Na, látja.

Ember gyerekesen nyöszörög. Na... mi az? Hangosan, majdnem visítva. Na!... Mi az! Ki az! Visszaugrik, elhallgat.

Árnyék elégedetten. Na látja... hát ez a maga baja...

Ember a tuskóig hátrál, úgy, hogy beleesik a fénykúpba.

Árnyék jön utána, szelíden. Na, ugye, látja - hát ez a maga egész baja... hogy megijed a saját árnyékától...

Ember vacogva, hisztériásan nevet. Na... ki viccel itt?

Árnyék. Én nem viccelek... én egész komolyan mondom, hogy magának az egész baja az, hogy megijed a saját árnyékától. Álljon meg már, no.

Ember falig hátrál. Stepan... ne izéljen... maga az?

Árnyék most ő is bejön a fénykúpba. Bosszúsan. Dehogy Stepan. Nem tudja megjegyezni a nevem? Olson Irjő vagyok, finn orvos. Valóban, mintha ő volna az, de most fekete a haja, és szinte magasabb. Most valóban azt lehetne mondani, hogy hasonlít Olsonhoz. Az akcentus már nem idegenszerű.

Ember hebeg. Ki? Mi?

Olson. Olson Irjő, finn orvos. Hogy lehet ennyire félni? Egy kicsit fütyörésztem.

Ember dadog. Ön... ön... fütyörészett? Azt hittem, a szél... Kicsoda ön?

Olson legyint. Ugyan, hiszen már többször találkoztunk. Egyszer belém akart menni, mint egy ajtóba.

Ember vacog. Ja... akit tükörnek néztem.

Olson. Vagy tükörnek nézett, mindegy. Csak szóba állani nem akart velem. Nagyon barátságtalan ember maga. Nem lehet itt leülni?

Ember nagyon nehezen tér magához. De hiszen ön... Hiszen ön alacsonyabb volt akkor - és szőke...

Olson mulattatva. Igazán? Úgy rémlett önnek, hogy szőke vagyok? Nyilván tévedett, nem jól emlékszik. Valószínűleg tévedett. Hogy lehet egy árnyék szőke?

Ember. De igazán... Ne csodálkozzék... Igazán azt hittem első percben, hogy az árnyékom.

Olson. Nos és?

Ember. Különben nem...

Olson. Különben nem ijedt volna meg. Szóval az árnyékától megijedt.

Ember. Mit akar ezzel mondani?

Olson. Mit akarok ezzel mondani?! Ilyen különös kérdéseik vannak maguknak, magyaroknak. Maguknál mást mond az ember, mint amit mondani akar? Azt akarom mondani, amit mondok: sem többet, sem kevésbé kevesebbet.

Ember. Na és... Ezért bújt el, és lesett meg. Hogy ezt megmondja nekem?

Olson. Na, még néhány szavam is lesz majd.

Ember. Mert, ha csak ezt akarta mondani, ezzel elkésett. Már tudtomra adták. Néhány hónapja a nyilvánosság tárgyalja azt a megfigyelést, hogy én gyáva vagyok.

Olson. És ez persze nagyon elkeseríti magát, mi?

Ember ránéz. Szünet után. Hogy kerül ön ide? Mit akar tőlem?

Olson. Nem nagy dolog... Egy kis szívességet kérek majd... kollegiális szívességet.

Ember hevesen. Mert ha azért jött ide, vagy azért küldték ide, hogy engem ingereljen, hát nagyon rosszkor jött, és könnyen megjárhatja. Lehet, hogy gyáva vagyok, de most nagyon különös pillanatban talált.

Olson szelíden. Nono... csak nyugalom... ne izgassa fel magát. Hiszen mondom, hogy kollégák vagyunk. Nézze kérem, én egy idegkórtani felfedezés ügyében jöttem ide az egyetemre.

Ember. Ön idegorvos?

Olson. Persze, hogy idegorvos vagyok... A zene is érdekel, magam is gyakorlom, meg egy kicsit a matematikát is... de főképpen, azt hiszem, idegorvos vagyok. Hát igazán nem lehet itt leülni?

Ember körülnéz. Nem számítottam...

Olson a gép felé fordul. Ja persze, ez a gép.

Ember közelebb jön. Ez volna az.

Olson. Szép darab. Pompás egy darab, igazán. Pompás egy találmány ez, kérem alássan. A repülőgép.

Ember lehorgasztott fejjel. Én is azt hittem valamikor.

Olson a gépet nézi. És most már azt hiszi?

Ember csodálkozva néz rá. Ejnye... milyen ismerős most egyszerre. Mintha...

Olson. Szóval most már nem hiszi, hogy nagy dolog. Szóval elromlott a találmány, mi?

Ember. Tudj' az Isten.

Olson feléje fordul. Mert már nem érzi, hogy az, ami volt. Hm... hát az nem jut eszébe, mégse valószínű, hogy a gép romlott el, hiszen az vasból van, hanem talán maga romlott el, tekintve, hogy maga sokkal lazább anyagból készült.

Ember. Ez igazán nem jut eszembe.

Olson. No lám, pedig milyen egyszerű feltevés. A tudományos vizsgálódásnak ez a feltevés nagyon kitűnő alap. A gépet könnyen megvizsgálhatjuk - ahhoz nem kell nagy apparátus -, és ha úgy találjuk, hogy rendben van: marad a bizonyosság, hogy akkor magában a hiba. Közelebb megy a géphez. Lássuk csak - a csavarnak semmi baja. Megpörgeti, alábújik. A motorok, úgy látom, rendben vannak. A huzalok ruganyosak, a kapcsolódás tökéletes. Talán a kormány nem működik? Feláll a hágcsóra. Vagy nem esik jól a pilóta kezeügyébe? Belép a pilótaülésbe, megfogja a kormányt, közben lehajol, egy szál virágot emel fel. Mi ez? Ez nem tartozik a géphez. Kihajítja a földre.

Ember felkapja, megdöbbenve. Mi az? Arcához emeli. Hisz ez parfőm... Kiáltva. Ki volt itt? Ki ült ebben a gépben?

Olson. Maga most várjon, míg a gépet megvizsgáltam. Magára majd aztán kerül a sor.

Ember nézi a virágot. Nem értem... hogy került ez ide?

Olson. Hát, kedves barátom, ennek a gépnek kutyabaja. Ülve marad a gépben.

Ember nézi a virágot. Nem értem...

Olson. Most aztán rátérhetünk a maga bajára. Ha gépet vizsgálok, akkor, ugye, nem kell szégyellnem, hogy mérnökhöz fordulok, ha nem értek valamit. Maga meg, ha baja van, idegorvoshoz fordul.

Ember legyint. Áh, idegorvos... Megállapítja nekem, hogy mi az oka a szenvedésemnek, de segíteni nem tud rajta.

Olson. Hm. Azt szóval elismeri, hogy minden lelki bajnak a szervezetben van az oka.

Ember. Bánom is én, elismerem. Mit használ nekem.

Olson. Várjunk csak. A tudományos vizsgálódás célja, hogy a számtalan irányban ágazó tüneteket egységes, közös okra vezesse vissza.

Ember. És mi az ember célja?

Olson. Egyelőre az, hogy legalább olyan egészséges legyen, mint egy rendesen működő varrógép, amit, ha elrontok, könnyen meg lehet igazítani, mert ismerjük a szerkezetét. Hiszen addig, amíg ez nincs, azt se tudhatjuk biztosan, mire való ez a gép.

Ember. Szép szavak.

Olson. Nem szavak ezek. Mindjárt meglátja. Mindez szigorúan magára vonatkozik.

Ember. Úgy.

Olson. Mondom: addig nem lehet álmodni se róla, hogy az ember célját megismerjük, míg magát az embert rendben nem találjuk. Képzeljen el egy gépet, amit kezünkbe adtak, de elfelejtették mellékelni hozzá a használati utasítást. A gépről nem tudni semmit, azt se sejtjük, hogy mire való, vajon fát aprít-e, vagy képet vetít... vagy csillagokat gyárt... De gép, tehát való valamire, azért csinálták. Forgatni kezdjük hát, babráljuk, meg-megfogunk egy csavart, fölemelünk egy szellentyűt... a gép belsejében mozogni, zúgni kezd valami... néhol egy kar emelkedik, egyik kerék megmozdul, recsegve súrlódik össze két fogacska, nem jó, nem így kell kezdeni... másik fogantyút ragadunk meg... más kerekek, más könyökforgók mozdulnak, megint recseg valami, így se jó... nem így működik...

Ember. Hát nem tudhatod, mire való a gép, hogy most működik-e úgy, ahogy kellene?

Olson. Ohó, nagyon helyes a kérdés... Csakhogy ennek megvan az ismérve... Ha eltalálom a helyes csavart, amivel működésbe kell hozni a gépet, akkor egyszerre kell, hogy meginduljon az egész, egészséges, egyöntetű kattogás zendülne fel - a kerekek mind mozogni kezdenének... mind... - a karok mind emelkednének... zúgna és zakatolna minden - nem súrlódna, nem törne, nem hatolna egymásba semmi... nem repedne meg belül egy rudacska... egyöntetűen, ritmikusan járna addig, amíg én akarom... és én megkönnyebbülve kiáltanék fel: Eltaláltam a helyes fogantyút, most aztán lássuk, mit tud a gép.

Ember. Hát mért nem találod el?

Olson. Ha rendbe lenne a gép - ez a keresés talán nem tartott volna olyan soká. Pár száz év alatt végigtapogattuk volna minden porcikáját, és megtaláltuk volna az indítófogantyút, a lendítőkereket. Csakhogy más baj volt.

Ember. Ugyan!

Olson. Nemcsak a használati utasítást felejtette ki a szállító, de máskülönben is gondatlan volt. Szállítás közben elromlott a gép.

Ember. Puff neki.

Olson. Most aztán százszorosan hatványozott a feladat. Nemcsak azt a csapot kell eltalálni, ami mozgásba hozza, de meg kell találni egy ismeretlen szerkezetű és ismeretlen célú gépben azt a hibát is, ami megakadályoz bennünket abban, hogy rátaláljunk erre a csapra.

Ember. Keresd, tudós.

Olson. Úgy van: sok száz éven át így szólt az ösztön: keresd, tudós. A csökevények közt keresgéltünk - ügyetlen, ostoba szállítók, így szóltunk, lám, itt meg itt bent hagyták a csipeszt - ...bent hagyták a vésőt, amivel csinálták a gépet... itt a vakbél, amire szükség volt, amikor még többgyomrú állatok voltunk... és sok hibát találtunk, de egyik se volt főhiba.

Ember. És ha megtaláljuk, mi az eredmény, tudni fogjuk, mért nem ér semmit az egész.

Olson. Miért? Ha megtaláltuk a hibát - az elhajolt csavart, a meggörbült tengelyt, egy szöget, ami két fog közé esett... nem egyszerű, hogy kiemeljük onnan?

Ember. Ha megtaláljuk.

Olson szünet után, csendesen. S ha azt mondom - hogy én megtaláltam?

Ember ránéz. Ön?

Olson. Az érdem nem nagyobb, mint azoké, akik keresték. Ők szűkítették nekem a területet. Nekem már könnyű volt a dolgom. Kezembe került a hiba.

Ember. Hol találtad meg?

Olson. Az idegek közt. Feláll. A hiba a halálfélelem. A hiba oka: a hibás kapcsolás. Két ideg összenőtt: ostoba csökevény. Semmi szükség rá.

Ember. Ön megtalálta a halálfélelem központját?

Olson. Nem is hinnéd, milyen nevetséges, picike szervi baj. Egy késnyisszentéssel kiirtom az idegrendszerből, s abban a pillanatban felszabadulva zakatolni, dolgozni, működni kezd az idegrendszer. És sok ezer év kellett hozzá, míg megtaláltuk ezt az ostoba, nevetséges kis hibát.

Ember. És e nélkül?

Olson. Olyanná lesz a halál, mint az álom. Nappal frissen dolgozva és éberen mosolyogva gondolunk rá, milyen jó lesz és milyen üdítő, s mennél többet dolgozom, annál üdítőbb. Este pedig boldogan hajtom le a fejem - ó, milyen békés, tiszta összhang.

Ember. És ha napközben tör le ránk?...

Olson. Ritka öröm és szerencse... kiválasztottak szerencséje... előbb jutni hozzá, mintsem jussunk volt... az álomhoz...

Ember egy mozdulattal leejti a lámpát. Percig sötétség, majd hideg holdfény özönlik be elölről, és megvilágítja a színt, de úgy, hogy csak a repülőgép úszik a fényben, mintha lebegne szabadon a sötétség fölött. Most Ember ül a gépben, és Olson a sötétségből beszél.

Ember a gépből. Ide nézz... én nem tudom, ki vagy. Lehet, hogy csak álmodom. De ott a tuskón fekszik egy revolver... amit itt akartam hagyni... Tudod-e...

Olson alulról. Hogyne tudnám, pajtás. Meg akartál halni... De nem ma, ugye, pajtás.

Ember. Holnap... Még csak holnap kellett volna.

Olson nevetve. A halálfélelem elől akartál menekülni a halálba.

Ember. Igazad van, pajtás. De milyen furcsa. Te mondtad ezt most, vagy én?

Olson. Mindegy az.

Ember. Igen, tudom, hogy mindegy, pajtás. De mintha én álltam volna az imént odalent...

A szél Solveigh dalát fütyüli.

Ember. Ne bolondozz, pajtás. Te fütyörészel? Na... hagyd abba, a hátamba szaladgál.

Olson. Dehogy pajtás, hiszen beszélek.

Ember. Igen, de mintha közbe fütyörésznél is... Volt neked szeretőd, bajtárs?

Olson. Hogyne lett volna... Ványuskának hívták...

Ember. És megölelt, pajtás?

Olson. Mindig, amikor akartam.

Ember. És mit adtál neki, pajtás?

Olson. Megöleltem és ránevettem.

Ember. Akkor ő is nevetett, pajtás?

Olson. Akkor mindjárt nevetett ő is.

Ember. Csakhogy tudod-e, az én babám nagyon finom dáma, sokba kerül. Nekem holnap reggel meg kell halni, pajtás.

Olson. Hát aztán, pajtás. Mi van abban?

Ember. Könnyen beszélsz, pajtás. Én iszonyúan félek a haláltól, pajtás.

Olson. Hát akkor minek akarsz meghalni?

Ember. Nem akarok, pajtás, de muszáj. Most már csak arról van szó, hogy ne szurkoljak holnap reggel, pajtás, mert tudod, még az is benne van a vásárban, hogy nekem nemcsak meg kell halni, de még hozzá szépen kell meghalni. Tudod, bátran. Hátha igaz, amit beszéltél...

Olson. Persze, hogy igaz.

Ember. Hogy te ki tudod irtani a halálfélelmet - akkor hát nekem bizony nagyon jól jön ez a dolog, pajtás. Nekem ez most nagyon fontos, pajtikám.

Olson. Elhiszem. Hát mit csináljunk? Kiszedjem belőled?

Ember. Persze. Hol lehetne azt megcsinálni?

Olson. Gyere fel a laboratóriumba.

Ember. Várj, mindjárt leszállok... Leszáll a gépről, tapogatózva keresi Olsont. Na... hol vagy...

Olson hangja kívülről, messziről. Csak gyere, gyere... Előrementem. Itt vagyok...

Ember. Hát várj... Tapogatózva megy az ajtóig, kinyitja, hideg szél csap be hangosan. Hú, micsoda szél!

Olson hangja nagyon messziről. Jó, egyforma északi szél... Mehetünk.

Függöny

Harmadik felvonás

Elöl mint oldalkulisszák: jobbról egy házikónak vége ajtóval, balra néhány fa, majdnem a zsinórpadlásig. Ezen túl, de még elöl, füves domboldal, mely egyenletesen emelkedik a korlátig, ez a korlát balról jobbra húzódva, a háztól a fákig, lefelé ferdül. A korlátig balról keskeny ösvény fut fel a domboldalon. A korlát mögött egy darabból egyetlen háttérfüggöny, kék felhős eget ábrázol, mély, messzi perspektívában - csak az eget látni, mert a mezőnyt eltakarta előlünk a dombtaréj. A mezőny túlsó felén járókelők közül tehát csak az válik láthatóvá, amelyik egészen feljön a korlátig. Reggel nyolc óra van: ragyogóan süt a nap. A téren a korlát mellett két jassz áll.