Melanie Milburne

Nagybetűs szerelem

Melanie Milburne

Szeretném, ha szeretnél

Kate Hardy

Olasz kávé

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Melanie Milburne, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: Scandal Unclaimed Love-Child (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Váry Alíz

© Melanie Milburne, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: Shock: One-Night Heir (Harlequin, Mills & Boon, Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Váry Alíz

© Kate Hardy, 2007 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: Breakfast at Giovanni’s (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2010)

Magyarra fordította: Fürst Anna

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA LEGSZEBB TÖRTÉNETEI 45. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

- ISBN 978-615-108-050-4

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Melanie Milburne

Nagybetűs szerelem

1. FEJEZET

Bronte éppen a nyújtógyakorlatait végezte a korlátnál, amikor nyílt a táncterem ajtaja. Azt hitte, menten elájul, amikor a mennyezetig érő tükörben megpillantotta a felé igyekvő férfit.

Lehetetlen! Csak a képzelete játszik vele! Hogy kerülne ide Luca Sabbatini? Korlátot szorító keze nyirkos lett. Pislogott párat, hátha elillan a látomás.

– Szia, Bronte!

Atyaúristen, tényleg ő az! Nagy levegőt vett, és a férfi felé fordult.

– Luca? Ha a délutáni tanfolyamra akarsz jelentkezni, már betelt.

A férfi tekintete végigsiklott Bronte formás alakján, s végül megállapodott az ajkán.

– Gyönyörű vagy, mint mindig – mondta mély hangon, amikor végül belenézett a szemébe.

Bronte kellemesen megborzongott a bársonyos hang hallatán. Luca pont úgy nézett ki, mint amikor utoljára találkoztak, legföljebb ha pár kilót fogyott, amitől még magasabbnak tűnt a maga százkilencven centijével. Hullámos fekete haja most is az álláig ért, markáns, napbarnított arcából a legtüzesebb fekete szempár nézett rá, amelyet valaha is látott. Olyan parányinak érezte magát a férfi mellett, mintha ő lenne a kis porcelán táncosnő a zenélődoboz tetején.

– Meglep, hogy idejöttél. Azt hittem, két évvel ezelőtt Londonban mindent megbeszéltünk.

A férfi sötét szeme megvillant.

– Üzleti ügyben vagyok itt. Gondoltam, megkereslek.

– Minek? – kérdezte fagyosan a lány. – Nosztalgiázni akarsz? Felejtsd el, Luca! Túl vagyok rajta. Öt perc múlva kezdődik az órám. Ha nem akarod pillanatokon belül húsz rózsaszín tüllszoknyás, csacsogó kislány gyűrűjében találni magad, akkor azt ajánlom, tűnj el! – mondta a férfi tükörképének, mert közben visszafordult a korlát felé.

– Miért tanítasz? Miért nem táncolsz? – kérdezte Luca, továbbra sem véve le róla a szemét.

Bronte idegesen megpördült a sarkán, s harciasan nézett fel rá.

– Mert végül nem tudtam elmenni a válogatásra.

– Sérülésed volt? – szaladt ráncba Luca homloka.

Ha egy törött szívet s egy terhességet sérülésnek lehet nevezni…

– Így is mondhatjuk – nyomott el egy keserű sóhajt a lány. – Jobbnak láttam, ha hazajövök Melbourne-be. Még a tanítás tűnt a legkielégítőbb megoldásnak.

Luca körbehordozta tekintetét az egykori üzemcsarnokon, amelyet Bronte és a társa, Rachel Brougham alakítottak át táncstúdióvá.

– Mennyiért bérled?

– Miért vagy rá kíváncsi?

– Az jutott eszembe, talán nem lenne rossz befektetés – vonta meg a vállát a férfi. – Mindig is érdekeltek a többcélúan hasznosítható épületek.

– Azt hittem, a szállodaiparban utazol, mint a családod.

– Megváltoztam, amióta utoljára találkoztunk – suhant át egy tétova mosoly a férfi arcán. – Másfajta üzletek érdekelnek. Az ipari ingatlanokat a legtöbben szolid befektetésnek tartják, nekem viszont az a tapasztalatom, hogy sokszorosan megtérülnek.

Bronte idegesen beharapta az ajkát. Teljesen felkavarta a férfi váratlan felbukkanása.

– Csakhogy a tulajdonos nem fogja eladni – jegyezte meg tettetett közönnyel.

– Már beszéltem vele.

– Valóban? – A lány hátán végigfutott a hideg.

Luca sejtelmesen elmosolyodott. Többek között ez a mosoly volt az oka, amely miatt annak idején első látásra beleszeretett a férfiba abban a kis londoni könyvesboltban.

– Tettem neki egy ajánlatot – avatta be Luca a részletekbe. – Ezért is jöttem Ausztráliába. A Sabbatini Hotel Corporation folyamatosan terjeszkedik. A közeljövőben luxushoteleket szándékozunk építeni Melbourne-ben, Sydney-ben és az Aranyparton. Talán már olvastál is a terveinkről.

Még szép! Bármennyire haragudott is a férfira, az elsőtől az utolsó betűig elolvasott minden tudósítást róla és a családjáról. Pár hónapja például az a hír járta, hogy Luca bátyja, Giorgio elvált a feleségétől, Mayától. Az öccse, Nicolo pedig nemrégiben óriási összeget nyert Las Vegasban pókeren. Lucáról viszont nem írtak semmit a lapok. Mintha eltűnt volna a világ szeme elől az elmúlt két évben.

– Nem olvastam – füllentette végül ajkbiggyesztve. – Talán meglep, de jobb dolgom is akadt, mint hogy utánad nyomozzak.

A tekintetük harciasan egymásra villant. Bronte igyekezett közömbösnek tűnni, de közben úgy érezte, a szíve menten kiugrik a helyéről. Eddig gondolni sem mert arra, mi lesz, ha egyszer mégis találkozik a férfival.

Két évvel ezelőtt, egy borús novemberi napon Luca minden előzmény és magyarázat nélkül szakított vele. Hiába próbálta később keresni, a férfi nem vette fel a telefont, s az e-mailjeit is válasz nélkül hagyta. Mára csak fájdalmas keserűség maradt utána a szívében, semmi egyéb.

– Mit keresel itt? Valójában mi hozott ide?

A férfi kemény vonásai egy pillanatra ellágyultak, finom ívű ajka magára vonzotta Bronte tekintetét. A lány még nagyon is jól emlékezett rá, milyen érzéki volt a csókja, milyen erős és perzselő az ölelése. Majd megszakadt a szíve, ahogy most mindez eszébe jutott.

– Mert látni akartalak – vallotta be kertelés nélkül Luca. – Hogy lássam, minden rendben veled.

– Már miért ne lenne rendben? – mosolyodott el gúnyosan a lány. – Sokkalta önzőbb vagy, mint hittem, ha azt gondoltad, hogy még mindig emésztem magam miattad. Csaknem két év telt el azóta! Huszonkét hónap és tizennégy nap, ha pontosak akarunk lenni.

– Van valakid? – kérdezte a férfi.

– Ha mindenáron tudni akarod, igen! – Bronte kis híján megmondta az igazat, de szerencsére győzött a büszkesége.

Luca arca rezzenéstelen maradt, ám a lány mégis észrevette rajta az idegességet.

– Remélem, a barátodnak nem lesz ellene kifogása, ha ma este elrabollak egy vacsora erejéig.

– Én nem megyek veled sehova! – vágta rá Bronte gondolkodás nélkül. – Se ma, se holnap, se semmikor.

A férfi közelebb lépett hozzá, s elkapta a lány karját, amikor látta, hogy hátrálni akar. Erős, napbarnított kézfeje különösen hatott Bronte finom, gyöngyházfényű bőrén. A legkellemetlenebb az volt, hogy az ujjhegye csak alig néhány milliméterre volt Bronte mellétől.

– Olyan sokat kérek? – kérdezte rekedten.

Bronte le akarta magáról rázni a kezét, mire Luca a másik karját is megfogta.

– Fejezd ezt be!

– Mit? – nézett a szemébe a férfi, s közben a hüvelykujjával finoman megcirógatta a lány csuklóját.

– Nagyon jól tudod, miről beszélek! – válaszolta Bronte, s nagyot nyelt izgalmában. – Valami miatt ide kellett jönnöd Ausztráliába, s hogy ne unatkozz, velem akarod elütni a szabadidődet.

– Amint látom, sokkal rosszabb véleménnyel vagy rólam, mint hittem – vegyült némi sajnálkozás a férfi sármos mosolyába. – Talán nem kárpótoltalak eléggé?

Jobban is, mint hiszed, gondolta keserűen a lány.

– Ha az opál fülbevalóra célzol, azt visszaküldtem…

– Kissé viseltes állapotban. Mégis hogy tudtad úgy ripityára törni? Átmentél rajta egy úthengerrel?

– Egy kalapács is megtette. És meg kell mondjam, kifejezetten kellemes érzés volt.

– Értelmetlenül tönkretettél egy csodálatos fekete opált – mormogta a foga között Luca. – Ha tudtam volna, hogy ilyen erős érzelmeket vált ki belőled, akkor gyémántot vettem volna, azt nehezebb felaprítani.

– Valamit biztosan kitaláltam volna.

A férfi nem állhatta meg nevetés nélkül.

– Igen, cara, ebben nem kételkedem.

Bronte ismét érezte az ismerős remegést a gyomra tájékán. Vajon mitől van az, hogy képtelen ellenállni ennek a pasasnak? Ez a néhány perc elég volt ahhoz, hogy felelevenedjen benne a sok-sok emlék, amely hozzá fűzte. Mintha Csipkerózsika-álomból ébredt volna a teste, minden porcikája szerelmes simogatásra vágyott.

Luca isteni szerető volt – és Bronte számára eddig az egyetlen. A nagybetűs szerelem. Milyen naiv volt, milyen reménytelenül romantikus, amikor annak idején úgy tervezte, hogy ő bizony megőrzi magát az igazinak! Semmi szín alatt nem akarta elkövetni az anyja hibáját, aki bedőlt az első jöttmentnek, s aztán rögtön terhes is maradt tőle. A fickó természetesen otthagyta. Erre föl vele mi történt? A változatosság kedvéért ő egy milliárdosba szeretett bele, aki természetesen faképnél hagyta. Közben egyikük sem sejtette, hogy terhes maradt tőle. Miután Luca így elbánt vele, Bronte elhatározta, soha nem is fogja elárulni neki a titkát.

– Kérlek, menj el! – ismételte meg, de már sokkal sürgetőbben, mint az imént. – Pár perc, és itt vannak a tanítványaim.

– Találkozni akarok veled ma este – erősködött a férfi. – Nem mondhatsz nemet!

– Már miért ne tehetném? Nem tartozom neked semmivel, Luca Sabbatini! Nem vagyok köteles veled vacsorázni, de még csak szóba állni sem. Most pedig tűnj el, különben kénytelen leszek hívni a rendőrséget.

– Mennyi bérleti díjat is fizetsz? – kérdezte szenvtelen hangon a férfi.

Bronténak hirtelen szörnyű sejtése támadt.

– Nem áll szándékomban az orrodra kötni – motyogta.

– Tessék, itt elérhetsz – nyomott a kezébe a férfi egy névjegykártyát. – Nyolckor várlak a szállodában. Felírtam a címét a hátoldalra. A tetőtéri lakosztályt bérlem.

– Nekem aztán oly mindegy, úgysem megyek oda!

– Mielőtt elhamarkodnád a döntést, talán nem ártana felhívnod ennek a kócerájnak az előző tulajdonosát – vetette oda neki már az ajtóból a férfi.

– Mi az, hogy az előző tulajdonosát? Csak nem azt akarod mondani, hogy megvetted az épületet?

– Nyolckor várlak – ismételte meg Luca önelégült képpel, ahelyett hogy válaszolt volna a kérdésre. – Máskülönben megtörténhet, hogy olyan magasra srófolom a bérleti díjat, amit már nem tudsz kifizetni.

– Zsarolni mersz? – Bronte ajka reszketett a dühtől. – Egy vacsora miatt?

– Egyébként nem fogadnád el a meghívásom, tesore mio, miközben a legszívesebben igent mondanál. Ezt az egész színjátékot csupán azért rendezed, mert még mindig dühös vagy rám.

– Látod, végre valami, amiben igazad van: iszonyúan dühös vagyok rád. Sőt mi több, gyűlöllek!

– Pedig az imént mintha azt mondtad volna, hogy már túltetted magad rajtam – pimaszkodott a férfi.

Bronte a legszívesebben lekevert volna neki egy pofont, de szerencsére sikerült megőriznie az önuralmát.

– Örökké gyűlölni foglak! – sziszegte a foga közt. – Elhajítottál, mint egy megunt játékszert. Annyi tisztesség sem volt benned, hogy a szemembe mondd: vége.

A férfi tekintete elsötétült.

– Azt hittem, így könnyebb lesz – mondta nem túl meggyőzően. – Tudod, nem szívesen bántok meg senkit. Hidd el, Bronte, mindkettőnknek sokkal nehezebb lett volna, ha személyesen mondom el.

– Még hogy nem akartál megbántani? Szívtelen szörnyeteg vagy, Luca Sabbatini! Bárcsak ne ismertelek volna sosem!

Ebben a pillanatban kinyílt a táncterem ajtaja.

– Bocs a késésért. Ez a csúcsforgalom… Ó, elnézést, nem tudtam, hogy vendéged van! – kapta a szája elé a kezét Luca láttán Rachel Brougham.

– Mr. Sabbatini épp menni készült – jelentette ki Bronte fagyosan.

– Valamelyik tanítványunk édesapja esetleg, Mr. Sabbatini? – Rachel kíváncsian méregette hol az egyiküket, hol a másikukat.

– Nem – mosolyodott el a férfi. – Sajnos, nekem még nincs gyerekem.

Bronte képtelen volt a szemébe nézni. Titokban azért imádkozott, hogy Rachel nehogy szóba hozza Ellát.

– Értem – csevegett tovább Rachel. – Akkor tehát Bronte ismerőse.

– Pontosan. Még Londonból ismerjük egymást. A nevem Luca Sabbatini – nyújtott kezet a férfi.

– Rachel Brougham – felelte Bronte üzlettársnője, és szívélyesen kezet rázott a jóképű idegennel. – Most ugrik be, mintha pár hete olvastam volna magáról az újságban! A szállodaiparban tevékenykedik, igaz?

– Úgy van! – felelte magabiztos mosollyal a férfi. – Most is üzleti ügyben vagyok Melbourne-ben, s gondoltam, megragadom az alkalmat, hogy viszontlássam Brontét. Meghívtam vacsorára.

Mielőtt Bronte bármit mondhatott volna, Rachel máris lelkendezni kezdett:

– Hát ez remek! Tudja, alig lehet őt kimozdítani. Pont a minap próbáltam elmagyarázni neki, hogy a munka mellett néha a barátokra is muszáj időt szakítani. – Bronte pillantása vélhetőleg egy tehervonatot is lefékezett volna, nem úgy Rachelt. A lány kényelmesen felkönyökölt a fogadópultra, szemlátomást élvezte a csevegést. – Meddig marad Melbourne-ben, Mr. Sabbatini?

– Egy hónapig. Innen most kényelmesebben tudom végezni a munkám, ezenkívül itt laknak a közelben a rokonaim. Az időm egy részét Sydney-ben akarom tölteni, illetve az Aranyparton.

Bronte nem is tudta, hogy Lucának élnek errefelé rokonai. Éppenséggel nem lehetetlen, hiszen elég sok olasz lakik Melbourne-ben. Annak idején alig beszélgettek a családjukról, ami neki eleinte még talán tetszett is. Azt gondolta, Luca nem akar hencegni a gazdag rokonságával. A hat hónap alatt, amíg együtt voltak, alig pár szót ejtett a munkájáról, és a pénzét sem szórta, ahogy más multimilliomosok. Igaz, mindig jó éttermekbe vitte vacsorázni, de a drága búcsúajándékot leszámítva, legföljebb virággal lepte meg néha. Végül aztán a legdrágább kinccsel ajándékozta meg, ha a tudta nélkül is…

– Biztosan jól fogja magát érezni nálunk, Mr. Sabbatini. Járt már itt korábban is? – folytatta a társalgást Rachel. – Amint hallom, kitűnően beszél angolul.

– Köszönöm – hajtotta meg magát a férfi. – Kamaszkoromban egy angol internátusba járattak a szüleim, de a munkám miatt azóta is ide-oda ingázom Milánó és London között. Ausztráliában viszont most vagyok először. Igazából a fivérem volt felesége idevalósi.

Lassacskán szállingózni kezdtek a délutáni tanfolyam résztvevői. Kit az anyukája, kit a bébiszittere kísért, s valamennyiük arcára kiült a csodálat a megnyerő mosolyú, atlétatermetű férfi láttán.

– Ugye megbocsátasz? Ideje a tanítványaimmal foglalkoznom. – Bronte kilépett a pult mögül s indult is a lánykák felé.

– Este találkozunk. Béreltem egy autót arra az időre, amíg itt vagyok. Ha gondolod, érted megyek, csak add meg a címed!

Bronte lelki szemei előtt megjelent a szerény kis hátsó épület az anyja háza mögött, ahol Ellával lakott. Mivel magyarázná a gyerekbútorokat és a rengeteg játékot, ha Lucának netán kedve támadna bejönni a házba?

– Nem kell, köszönöm. Megoldom.

A férfi ajka megrándult.

– Ezek szerint eljössz?

– Nem hiszem, hogy lenne más választásom, ha nem akarok csillagászati összeget fizetni a stúdióért. A kívánságod parancs…

– Neked fogalmad sincs az én kívánságaimról, cara – mondta csendesen a férfi, finoman végighúzva ujjbegyét a lány arcán.

Aztán sarkon fordult, és ruganyos léptekkel távozott.

– Persze hogy vigyázok Ellára, menj csak nyugodtan! – felelte készségesen Tina Bennett, amikor a lánya aznap este a segítségét kérte. – Rachel bátyjával találkoztok? Mondtad, hogy nem kifejezetten az eseted, de azért rendes fiatalember.

Bronte magához ölelte tizennégy hónapos kislányát, aki az esti fürdetés ott szunyókált az ölében.

– Nem, nem David az. Egy régi ismerősöm, még Londonból.

Tina gyanakodva vonta fel a szemöldökét.

– Ne beszélj mellé, kérlek! Ő van itt? Ella apja?

Bronte gondterhelt arccal bólintott.

– Reméltem, hogy sosem kerül sor erre a találkozásra. Most viszont itt van…

– Ha nem akarsz vele találkozni, akkor ne találkozz! – Tina számára magától értetődő volt a megoldás. – Nem tud Elláról, s azok után, ahogy elbánt veled, nem tartozol neki semmivel.

Bronte felsóhajtott, s gyengéden végigsimított szendergő kislánya puha csigákban göndörödő hajacskáján.

– Tudod, anya, amikor szakítottunk, még fogalmam sem volt róla, hogy terhes vagyok. Ha hamarabb észreveszem, talán minden másképp alakult volna.

– Édesem, tényleg azt hiszed, hogy számított volna az az egy hét? Ő addigra már eldöntötte, mit akar. Ráadásul arra sem méltatott, hogy beszéljen veled. Mi más választásod lett volna? Talán meg kellett volna üzenned neki valakivel, hogy gyereket vársz tőle?

– Lehet, hogy tényleg ezt kellett volna tennem. Talán hajlandó lett volna még egyszer találkozni velem.

Tina kétkedve nézte egyetlen gyermekét.

– És? Gondolom, megpróbált volna rábeszélni, hogy vetesd el.

– Nem vetettem volna el, az egészen biztos. – Bronte már a gondolattól is elborzadt, s még szorosabban ölelte magához a kicsit. – Sosem hagynám, hogy bárki elvegye tőlem a gyermekem.

– Drágám, fiatal voltál, és fülig szerelmes – nézett rá gyengéden az anyja. – Sok lány követ el butaságot, amikor az imádott férfi kedvében akar járni.

Bronte elmélázva nézte az ölében szendergő aprócska csodát, legdrágább kincsét a világon. Az anyjának igaza lehet. Annak idején valószínűleg ő is bármire hajlandó lett volna, csak hogy megtartsa Lucát. De abortuszra akkor sem!

– Csak nem akarsz beszélni Elláról? – fürkészte a lánya arcát aggodalmasan Tina.

– Ma délután nem tudtam semmi másra gondolni, csak arra, mennyire gyűlölöm – mondta csendesen Bronte. – Egy nap azonban Ella majd megkérdezi tőlem, hol az apja. Mégis mit mondjak akkor neki?

– Ugyanazt, amit annak idején én mondtam neked: hogy a férfi, akit szerettél, s akiben vakon megbíztál, elhagyott. Lehet, hogy Luca Sabbatini a lányod vér szerinti apja, de biztos vagyok benne, hogy egy nap majd ráakadsz arra a férfira, aki igazán szeretni fog téged és Ellát is. Sokkal jobb apja lesz a lányodnak, mint Sabbatini lett volna!

– Azt hiszem, igazad van – suttogta Bronte, s karjában az alvó kislánnyal óvatosan felállt. – Egy belső hang mégis mindig azt súgja, hogy Lucának joga van tudni a gyerekéről.

– Hidd már el, hogy egy ilyen férfinak, mint ő, nem számít a gyerek! – legyintett megvetően az asszony. – Túlságosan sok felelősséggel jár. Azt javaslom, alaposan gondolj végig mindent, mielőtt elhamarkodottan döntenél. Luca rettentően gazdag, messzire elér a keze. Még az is előfordulhat, hogy meg akarja bosszulni rajtad, amiért eddig eltitkoltad előle a lányát. Könnyen lehet, hogy pereskedésig fajul a vita, s akkor nem sok jóra számíthatsz. Akármelyik sztárügyvédet megszerezheti magának, nem lenne esélyed vele szemben. Manapság több joguk van az apáknak, mint régen. Ella ide-oda ingázhatna Európa és Ausztrália között, lehet, hogy hónapokig nem látnád. Sőt egyszer talán úgy döntene, hogy végleg a dúsgazdag apjánál marad.

Brontét már a gondolatra is rosszullét környékezte. A Sabbatini klánnal tényleg nem ajánlatos ujjat húzni. A sors iróniája, hogy valójában nem állt szándékában eltitkolni Luca elől Ellát. Annak dacára, hogy a férfi minden szálat elvágott köztük, ő számtalanszor próbálta elérni, hogy tudassa vele a hírt. Végső elkeseredésében még Milánóba is elutazott. Megkereste Luca villáját, ám a házvezetőnője nem eresztette be. Csupán annyit közölt vele, hogy a gazdája nincs otthon, az új barátnőjével elrepült az Egyesült Államokba.

Bronte akkor azt hitte, menten megnyílik alatta a föld. Hogy tehette túl magát a férfi ilyen gyorsan a szakításon? Éli világát, mintha mi sem történt volna. Lehet, hogy már régebb óta megvolt ez az új barátnő, akár már őelőtte is!

Elvégre sosem maradt ott nála éjszakára a férfi, és azt sem hagyta, hogy ő aludjon nála, sem a londoni luxuslakásban, sem a hotelszobákban. Kivétel nélkül minden alkalommal hazavitte, arra hivatkozva, hogy korán kelő típus és nem szeretné reggel zavarni. Hogy vehette be ezt az átlátszó mesét? Világos, hogy ő csak alkalmi szeretőnek kellett.

Most okosabb lesz! A lelke mélyén azt remélte, hogy aznap este egyszer s mindenkorra lezárhatja ezt a szánalmas fejezetet az életében.

Bronte taxival ment be a városközpontba. Már csak az hiányzott volna, hogy Luca meglássa az autóját, az ütött-kopott, kőkorszaki járgányt, amelynek a hátsó ülésén ráadásul ott terpeszkedett a kekszmorzsákkal és gyümölcsléfoltokkal tarkított gyermekülés.

A ruhatárát mindig nagy gonddal válogatta össze. Igaz, hogy nem pompázott a gardróbjában egyetlen egyedi tervezésű, méregdrága ruhaköltemény sem, de volt néhány kifejezetten csinos darabja, amelyben nőiesnek és elegánsnak érezhette magát.

A hatalmas luxusszálloda közvetlenül a Yarra folyó partján magasodott, s amikor a két libériába bújt inas szélesre tárta előtte a márvánnyal borított előcsarnok üvegajtaját, Bronte úgy érezte magát, mint valami filmsztár. Néhány bársonyszőnyeggel borított lépcsőfokon át lehetett eljutni a kristálycsillárok fényében fürdő, tükrökkel körbevett bárhoz, ahol a vendégek drága bőrfotelekben üldögéltek az egymástól diszkrét távolságban lévő asztalok mellett.

Egy pillanatra elállt Bronte lélegzete, amikor észrevette a férfit, aki ez alkalommal sötétszürke öltönyt viselt, keményített gallérú, fehér inggel és finom ezüstszálakkal átszőtt, bordó nyakkendővel. Hihetetlenül jól nézett ki, nem csoda, ha kivétel nélkül megfordultak utána a nők. Mintha még magasabbnak látta volna, mint délután a táncstúdióban, pedig most rajta is magas sarkú cipő volt.

Önkéntelenül kihúzta magát. Milyen szerencse, hogy kivételesen kellő gondot fordított a sminkjére. Tudta, hogy a sötét szemceruza kihangsúlyozza a szeme színét, s a mélyvörös rúzs a testhez simuló, fekete ruhával együtt érzékien nőiessé varázsolja a megjelenését. Dús, gesztenyeszín haját lazán feltűzte a tarkóján, hiszen ez a frizura állt neki legjobban.

– Gyönyörű vagy, cara! – Luca meg sem próbálta titkolni, mennyire tetszik neki, ám Bronte mindössze egy udvarias mosollyal nyugtázta a bókot.

– Nos, akkor essünk túl rajta!

– Nem értem, miért vagy ingerült – jegyezte meg a férfi némi sértődöttséggel a hangjában. – Két régi barát eltölt egymással egy kellemes estét. Nem értem, mi rossz van ebben?

– Nem vagy a barátom, Luca. – Bronte görcsösen magához szorította a táskáját. – Csak egy ostoba tévedés, amelyet szeretnék végre elfelejteni.

– Te egyáltalán nem vagy hibás! Nem miattad szakítottunk. Igazából nekem voltak gondjaim…

A lány meglepődött. Vajon ez most bocsánatkérés volt? Vagy megint csak szórakozik vele? Hisz ki tudja, mit akar tőle…

– Szóval elismered, hogy szívtelen szörnyeteg módjára viselkedtél? – kérdezte, ám Luca arca kifürkészhetetlen maradt.

– Sok mindent sajnálok. Tudom, hogy nem változtathatjuk meg a múltat, de mégis szeretném valahogy jóvátenni, amit elkövettem ellened. Igazából sosem adtam neked megfelelő magyarázatot.

– Mégis hogy gondolod jóvátenni? Zsarolással? Bökd ki végre, amit akarsz, aztán hagyj békén!

Luca körülnézett, majd megfogta Bronte könyökét.

– Ha itt beszélgetünk, mindenki szeme láttára, holnap már tele lesznek velünk az újságok.

– Azt hittem, már megszoktad a nyilvánosságot – jegyezte meg már a liftben állva Bronte, s közben átsuhant az agyán, hogy az óta a borzalmas este óta, amikor Rachel frissen elvált, búskomor bátyjával találkozott, nem volt kettesben férfival.

– Sosem fogom megszokni – fordult felé a férfi. – El tudod képzelni, milyen az, ha az életed minden egyes pillanatát meglesik? Egy kávét nem tudok meginni anélkül, hogy ne bukkanjon fel két perc múlva legalább egy lesifotós. Az idegeimre mennek.

– A népszerűség átka – vonta meg a vállát a lány. – Az átlagember kíváncsi rá, hogyan élnek a milliomosok, te pedig vesztedre dúsgazdag családba születtél.

– Talán téged is elkápráztat a gazdagok élete, cara?

– A legkevésbé sem – vetette fel a fejét önérzetesen a lány.

A lakosztály ajtaja előtt megálltak, s Luca becsúsztatta az ajtónyitó kártyát a leolvasóba.

– Akkor nem valószínű, hogy sokat tudsz az elmúlt két évemről – jegyezte meg, s betessékelte a hallba a lányt.

– Rólad nem sokat írtak, inkább csak a testvéreidről. A szakításunkat követő évben mintha felszívódtál volna.

Luca becsukta az ajtót, s egy ideig némán fürkészte Bronte arcát.

– Mert ezt is akartam – szólalt meg végül, s elindult a szomszédos szoba felé. – Iszol valamit?

A lány az iménti különös megjegyzésén gondolkodott. Mintha megbánást hallott volna ki a férfi hangjából, s titokban azt remélte, hogy ehhez neki is köze van.

De hát mit bánt volna meg? Luca bolondul a nőkért, és azok is érte. Ő maga legfeljebb az ártatlanságával és hiszékenységével tűnt ki a többi közül. Talán most megint valami ilyesmire vágyik a férfi.

– Bronte? – mutatott felé a férfi egy üveg francia pezsgőt.

– Igen, köszönöm – felelte a lány sietve, s kicsit restellte magát, hogy így elkalandoztak a gondolatai.

– Mire igyunk? – kérdezte Luca, miközben átnyújtotta neki a habzó itallal teli karcsú poharat.

– A jövőre! – vágta rá Bronte, s egy pillanatra hozzáérintette a férfi poharához a magáét.

– Ezek szerint komolyak a szándékai a barátodnak?

Bronte a legszívesebben azt felelte volna, hogy igen. Érezte, hogy egyre nehezebben tud ellenállni a férfi vonzerejének. Utálnia kellene, ám ehelyett érzéki képek kavarognak a fejében…

Megköszörülte a torkát, és ivott még egy korty pezsgőt.

– Elég sokáig gondolkozol a válaszon – jegyezte meg Luca. – Ez azt jelenti, hogy nem is olyan komoly köztetek a dolog. Ha valakiért annyira odalennél, akkor gondolkodás nélkül rávágtad volna, hogy igen.

Az időnyerés végett Bronte ivott még egy kortyot, majd végre megszólalt:

– Ezek után nem hiszem, hogy különösebben érdekelne, én mit gondolok.

Leültek a bőrfotelekbe, s Luca úgy döntött, nem kerülgeti tovább a forró kását.

– Nem csak egy estére akartam találkozni veled, Bronte. Vissza akarlak kapni.

A lány keze megremegett, nem sok híja volt, hogy kilöttyenjen a pezsgő.

– Én már… én nem… ez lehetetlen.

Luca fölállt, és átült mellé. Elvette tőle a poharat, és a tenyerébe fogta a kezét.

– Komolyan gondolom, cara. Nem tudlak elfelejteni.

Bronte hirtelen elrántotta a kezét, és talpra ugrott.

– Nem vagyok a játékszered! Be akartad fejezni, hát befejezted. Most meg idejössz két év után, és ezt merészeled mondani?

A férfi is felállt, és idegesen a hajába túrt.

– Két évvel ezelőtt még nem voltam érett a kapcsolatunkra. Nem a megfelelő időben találkoztunk, ez volt a baj. Bárcsak egy évvel később ismertelek volna meg! Vagy legalább fél évvel! Akkor most minden másképp lenne.

Luca nem számított rá, hogy ennyire eltávolodott tőle a lány. Rosszabbul állt a szénája, mint hitte, de kész harcolni a boldogságáért. Akár tisztességtelen eszközökkel is. A zsarolás csak az első a sorban.

– Mégis mitől változott meg a véleményed? – kérdezte gúnyosan Bronte.

Elmondja neki? Luca még mindig nem tudta eldönteni. Annak idején még az anyjának sem árulta el, sem a fivéreinek, hogy miért megy Amerikába. Nem akart nekik feleslegesen aggodalmat okozni. Hiszen előfordulhatott volna, hogy nyomorékként tér haza, vagy akár meg is halhatott volna. Látta, hogy életerős apjából annak idején, a frontális ütközés után, hogyan lett emberi roncs, mennyi szenvedésen ment keresztül, míg aztán meghalt. Ez a tapasztalat elég volt ahhoz, hogy ne avassa be a családját a titkába.

Bár mostanra már túljutott a krízisen, még mindig nehezére esett beszélni róla. El akarta felejteni azokat a borzalmas heteket, s a szégyent, hogy a teste cserben hagyta.

Ha most elmondja Bronténak, megtörténhet, hogy a lány egyszer ellene fordítja a vallomását. Inkább nem kockáztatja meg. Jobb, ha Bronte sem tud semmit, egyedül így van esélyük tiszta lappal újrakezdeni.

– Eljutottam arra a pontra, amikor állandóságot szeretnék az életemben – kezdett bele tétován. – A kettőnk kapcsolata csodálatos volt. Azt is mondhatnám, életem egyik legcsodálatosabb időszaka.

– Lehetséges, hogy összekevered valamelyik másikkal – villant meg gúnyosan a lány szeme.

– Nem csaptalak be, cara. Annak idején te voltál nekem az egyetlen.

– De igenis becsaptál! Szó nélkül elhagytál.

– Nem akartam fájdalmat okozni. Mindenért vállalom a felelősséget.

Bronte majd felnyársalta a tekintetével.

– Hát jó. Mit akarsz? Tán csak nem feleségül venni? – sziszegte gyűlölködve.

– Egyelőre nem tervezek hosszú távra. Csak arra gondoltam, mivel úgyis itt van dolgom, kipróbálhatnánk, működik-e még a dolog kettőnk közt.

– Tessék?! Te tényleg azt hiszed, hogy mindent el lehet felejteni? Azt akarod, hogy újra összeálljak veled? Pont veled?

Ez az utolsó néhány szó Luca elevenébe talált. Bármennyire igyekezett türtőztetni magát, elragadta a vérmérséklete.

– Bizony hogy velem! Mivel pillanatnyilag nincs más választásod, érted?

– Ezt nem teheted… – suttogta vértelen ajakkal a lány.

– Azt akarom, hogy a szeretőm legyél! – kiáltotta a férfi. – Ha nem vagy rá hajlandó, akkor nincs miről beszélnünk. Ez esetben egy heted van rá, hogy kipakolj a stúdióból, utána ugyanis az egekbe fog szökni a díja.

– Nem gondolod komolyan… Nem kívánhatod, hogy… – hebegte a lány.

– A döntés a te kezedben van – lépett oda hozzá a férfi, s ujjával végigsimított meztelen karján.

2. FEJEZET

Bronténak nem jutott eszébe egyetlen épkézláb gondolat sem. Luca azt akarja, hogy a szeretője legyen. Ennyit és nem többet. Hogy képes erre? Összetörte a szívét, tönkretette az életét, most pedig úgy viselkedik, mintha mi sem történt volna. Elfordult a férfitól, és idegesen járkálni kezdett le-föl a szobában.

– Gyere ide!

A parancsoló hang magához térítette.

– Ha mindenáron meg akarsz kapni, akkor szerezz meg magadnak! Önszántamból soha nem leszek a tiéd, érted?

– Biztos vagy benne, tesore mio? – kérdezte a férfi rekedten, és rámosolygott.

Bronténak mintha máris elpárolgott volna a dühe, s helyette az jutott eszébe, milyen kellemesen csiklandó érzés volt már az is, amikor a férfi az imént megérintette a karját. Ezekkel a finom kis jelzésekkel Lucának mindig sikerült őt levennie a lábáról.

– Minden olyan, mint régen, igaz, cara? Ugyanúgy vonzódunk egymáshoz. Már délután is éreztem a stúdióban, és most is. Akárcsak te, hiszen látom a szemeden. Elég csak hozzád érnem. – Luca odahajolt hozzá, s futó csókot lehelt a szája szegletére.

Bronte felemelte a fejét, hogy viszonozza a csókot, s halk sóhajjal szétnyitotta az ajkát. A férfi azonban nem élt a lehetőséggel. Ehelyett rámosolygott, majd végül csókot lehelt a homlokára.

– Neked van a világon a legszebb szemed – suttogta megindultan. – Az egyik pillanatban sötét és parázslóan tüzes, a következőben pedig olyan nyugodt és csendes, mint az óceán végtelen kékje.

Bronte mozdulatlanul állt, mialatt Luca végigsimított a karján, majd átfogta a csuklóját. Hirtelen megingott, s nekitántorodott a férfi feszesen kidomborodó ágyékának. Elöntötte a forróság, egész teste tüzelt a vágytól. Miként lehet, hogy ennyire kívánja ezt az embert, miközben tiszta szívből gyűlöli? És magát is gyűlölte, amiért ilyen gyenge.

– Édes, kicsi Bronte! – suttogta a férfi, s lehelete a lány ajkát súrolta. – El sem tudod képzelni, mennyire vágyódtam utánad.

Miért is ne? – suhant át Bronte agyán, ahogy a nyelvével finoman végigsimított a férfi ajkán, s elégedetten nyugtázta a jóleső izgalmat, amelyet az érintés kiváltott belőle. Még egyszer át akarta élni, ahogy felkorbácsolják a vágyát, ahogy önkívületben tombolnak az érzékei… a semmihez sem fogható beteljesülést Luca karjaiban. Még hadd várjon egy kicsit a kiábrándító valóság!

Luca odaszorította a falhoz, s nekifeszült a csípőjével. A szívük ott dobogott egymáshoz egészen közel, egyre gyorsabban, egyre hevesebben. Luca a mellét kezdte simogatni, s ahányszor csak hozzáért az ujja a kemény bimbókhoz, Bronte kéjesen felnyögött.

Kapkodva húzta le az inget a férfiról, majd mindjárt utána a nadrágot. Meztelen bőrének látványa, s a kéjes érzés, ahogy hozzásimult az ő áthevült testéhez, csak még sietősebbé tették a mozdulatait. Már nem gondolt semmire, csak az ösztönei irányították.

– Mennyit ábrándoztam erről a pillanatról! – sóhajtotta Luca, s felgyűrte a hasáig Bronte szoknyáját. A koktélruha keskeny pántja lecsúszott a lány válláról, s teljes gyönyörűségében bukott elő mögüle két gömbölyű melle. A férfi azonnal ráhajolt és megcsókolta. – Senki más nem tud ilyen izgalomba hozni, csak te! – suttogta rekedten.

Brontéra hideg zuhanyként hatott a bók. Óhatatlanul azt juttatta eszébe, hogy nem ő az egyetlen Luca életében. Annak idején is tudta, hogy egy nőcsábásszal van dolga, és mégsem tudott ellenállni neki.

Azóta viszont okosabb lett. Ráadásul már nemcsak magáért tartozott felelősséggel, hanem a lányáért is. Ella nyugalma és biztonsága mindennél fontosabb. Nem fog futó kalandba bocsátkozni Lucával!

– Nem tehetem – mondta a férfi szemébe nézve, és leeresztette a karját.

Luca egy darabig némán nézett rá. Bizonyára nem volt könnyű megálljt parancsolnia a testének.

– És a megállapodásunk? – mormogta kedvetlenül.

– A megállapodásunk? – Bronte néhány sietős mozdulattal megigazította a ruháját. – Nem értem, miért nem nevezed nevén a gyereket? Miért nem mondod egyszerűen azt, hogy fizetsz érte, ha szeretkezek veled?

– Ez azért egy kicsit durva, nem gondolod?

– Ez az igazság! – sziszegte a foga közt a lány. – Úgy bánsz velem, mint egy szajhával. Tegyem szét a lábam, te pedig kinyitod a pénztárcádat. Valami ilyesféle megállapodásra gondoltál, ha jól sejtem.

– Ne alacsonyodj le ennyire! – mondta a férfi, s az arcizmai megfeszültek.

– Mármint hogy én? Te mondod ezt?

Luca megborzongott a lány száraz nevetése hallatán. Nagy levegőt vett, majd ideges léptekkel átment a szobán, s megállt az ablak előtt. Bronte látta, ahogy a hátizmai megfeszülnek. Nem sok híja volt, hogy odamenjen hozzá. Ami persze csak tovább bonyolította volna a helyzetet. Egy újabb szakítást talán túl sem élne. Két évvel ezelőtt csak a méhében megfogant gyermek iránti felelősség adott neki erőt ahhoz, hogy egyik pillanatról a másikra felnőtté váljon.

Annyira csábító volt a gondolat, hogy ismét a szeretője legyen…

– Rendben – szólalt meg a férfi váratlanul. – Elmehetsz.

– Azt hittem, hogy…

– Tűnj el! – szólt rá Luca parancsoló hangon. – Mielőtt még meggondolom magam.

Bronte nagyot nyelt, majd tett egy bizonytalan lépést az ajtó felé. Hirtelen eszébe jutott a táskája, amelyet az imént ledobott a kanapéra. Luca felvette, és odaadta neki.

– Azt hiszem, elszámítottam magam – mondta. – Fel kellett volna hívjalak, mielőtt meglátogatlak. Akkor nem ért volna olyan váratlanul a viszontlátás.

– Miért nem tetted?

– Mert látni akartam az arcod, amikor megpillantasz. Hogy mit csinálsz, mit mondasz.

– Úgy hangzik, mint valami kísérlet – ingatta a fejét a lány.

– Szeretnék veled ismét találkozni, cara! – Luca bocsánatkérően nézett rá. – Holnap este minden hátsó szándék nélkül. Semmi fenyegetés, semmi zsarolás. Két régi ismerős, akik elmennek vacsorázni. De ha akarod, tehetünk úgy is, mintha most találkoznánk először.

Brontéban viaskodott az ész és az érzelem. Vajon ez most újabb csapda?

– Ami a bérleti díjat illeti – tért ki a válasz elől –, nos, nem fogom tudni kifizetni. Bár, gondolom, ez nem lep meg.

– Felejtsük el! – legyintett a férfi. – Nem szeretném, hogy csak azért feküdj le velem, mert nincs más választásod. Előbb vagy utóbb önszántadból fogod megtenni, ebben egészen biztos vagyok. Egyszerűen nem történhet másképp. Abban a pillanatban tudtam, amikor délután megláttalak.

– Attól tartok, félreértettél – próbált magyarázkodni Bronte, ám a férfi magabiztos mosolyából ítélve kevés sikerrel.

Luca átszellemült arccal végighúzta ujjbegyét a lány karcsú nyakán.

– Olyan gyönyörű vagy…

– Mégis mit jelent ez az egész? – lépett el tőle Bronte. – Egyre inkább az az érzésem, hogy elhallgatsz előlem valamit. Valami fontosat.

– Annyira nehéz elhinni, hogy egyszerűen csak látni akartalak?

– Minden volt barátnődet fel szoktad keresni? Nem sok szabad hely lehet a naptáradban.

– Közel sem volt annyi barátnőm, mint hiszed. Más dolgom volt… Taxival jöttél? – váltott témát a férfi hirtelen.

– Igen, utálok parkolóhelyre vadászni.

– Akkor hazaviszlek – húzta ki a fiókot Luca, s keresni kezdte a slusszkulcsot.

– Nem, nem szükséges! – rémült meg Bronte. – Jobb szeretnék taxival menni.

A férfi meglepetten nézett rá.

– Mi az, nem bízol a vezetési tudományomban? Vagy talán otthon vár valaki?

– Nem tartozik rád! – vágta rá a lány.

Luca abbahagyta a keresést, és csalódottan nézett fel.

– Figyelj ide – szánta meg végül Bronte –, holnap korán kell kelnem, mert dolgozom. Másrészt nem szeretnék feleslegesen aggodalmat okozni az anyámnak.

– Az anyádnak? Csak nem nála laksz?

– De igen. Talán nem tetszik? – húzta ki magát önérzetesen a lány. – Tudod, nem olcsó Melbourne-ben lakáshoz jutni.

– Mióta tanítasz?

– Nagyjából egy éve. Rachel és én ugyanabba a táncművészeti iskolába jártunk, ám két évvel ezelőtt egy baleset miatt szegénynek derékba tört a magántáncosi karrierje. Akkor határoztuk el, hogy saját balettiskolát nyitunk.

Ismét hosszú hallgatás következett. Egyre nyomasztóbbá vált a csend, Bronte úgy érezte, menten megfullad.

– Hogy annak idején nem mentél el az operaházi válogatásra – szólalt meg végül a férfi –, az miattam volt?

– Miért kérdezed? – kapta el róla a tekintetét riadtan a lány.

– Ha jól emlékszem, úgy négy héttel előtte szakítottunk, ugye?

Bronte lebiggyesztette az ajkát, s igyekezett minél közönyösebb arcot vágni.

– Nem láttam értelmét odamenni. Úgysem akartam Londonban maradni. Már nem volt ott semmi keresnivalóm… Egyébként is túl erős volt a mezőny. Nem reméltem, hogy túljutok az első fordulón, s akkoriban nem hiányzott egy újabb pofon.

– Inkább oda se mentél, nehogy csalódnod kelljen?

Bronte számára új színezetet vett a beszélgetésük. Annak idején Luca sosem érdeklődött igazából a személyes dolgai iránt, mindig megtartott egy bizonyos távolságot.

– Valóban nem mentem el, de bennem volt annyi tisztesség, hogy lemondjam az időpontot, sőt meg is indokoltam a döntésemet. Nem úgy, mint egyesek… – tette hozzá halkan.

Ismét szünet állt be a beszélgetésben.

– Tudom, hogy nagyon rosszul esett neked a viselkedésem – mondta Luca, s a hangja tele volt bűntudattal. – Nem akartalak megbántani, de akkor nem tehettem mást. Muszáj volt szakítanom, egyszerűen nem volt más választásom.

Bronténak váratlanul könnyek gyűltek a szemébe, s gyorsan elfordult, nehogy a férfi is meglássa. Épp elég könnyet hullatott már ezért az emberért.

– Végig volt mellettem valakid, igaz? – kérdezte kis idő múlva, amikor valamelyest megnyugodott. – Megmondhatod, időközben felnőttem, el tudom viselni az igazat. Én nem voltam elég neked, ugye? Tapasztalatlan, naiv fruska voltam.

– Valóban ezt hiszed? – kérdezte a férfi a homlokát ráncolva.

– Nem csak hiszem, tudom – felelte a lány. – Először még izgatott téged az újdonság varázsa, de aztán hamarosan rám untál. Szeretőnek jó voltam, de ahhoz már nem elég jó, hogy társaságba járj velem, hogy magaddal vigyél az utazásaidra. Ehhez kerestél valaki mást, aki jobban illett hozzád.

Luca megütközve fürkészte Bronte arcát.

– Nem igaz! – mondta végül, s idegesen hátrasimította a haját. – Egyébként is a legszívesebben egyedül utazom. Sokkal kényelmesebb, kevesebb gonddal jár.

Ez a magyarázat nem volt túl meggyőző Bronte számára.

– Majdnem hat hónapig voltunk együtt, Luca, de egyetlen éjszakára sem maradtál velem. Soha nem utaztunk el hétvégére. Úgy bántál velem, mint egy olcsó szeretővel. Elég volt csak felvenned a telefont, s már ugrottam is, hogy teljesítsem az óhajaidat.

– Hagyd abba! Hiszen te is tudod, hogy ez nem igaz! – A férfi egy lépéssel ott termett Bronte mellett, s megragadta a kezét.

A lány most már ha akarta volna, sem tudta volna eltitkolni a könnyeit, amelyek végigfolytak az arcán.

– Kihasználtál, csak a szexre kellettem! Ez az igazság, hiába is szépítenéd! – Megpróbálta kiszakítani magát a férfi szorításából.

Luca zavartan nézett le a kezükre. A lány karcsú, hófehér ujjai szinte elvesztek az ő erős, napbarnított tenyerében. Hirtelen egy vergődő fehér galamb jutott róluk eszébe, amely el akar repülni. Az egész lányban volt valami finom törékenység, valami megkapó elegancia. Született táncosnő, állapította meg magában, s ettől jó érzés töltötte el. Kecses mozdulatai, büszke tartása, szép arcában a hatalmas, kifejező szempár mind azt sugallták, hogy színpadra termett.

Belenézett a gyönyörű szemekbe, s próbálta kiolvasni belőlük, vajon jóváteheti-e valaha is, amit elkövetett. Bronte valóban egészen különleges teremtés volt, s Luca örült neki, hogy ő lehetett az első férfi az életében. Talán ezért is nem tudja elfelejteni. Bronte ott érintette meg, ahol még egyetlen nőnek sem sikerült előtte: a lelke legmélyén.

Az akkori egészségi állapota mellett kínosan ügyelt rá, nehogy valakibe beleszeressen. Bronte esetében bizony nem sok hiányzott hozzá! Ezért is kellett véget vetnie a kapcsolatuknak, még mielőtt annyira belegabalyodott volna, hogy már nem tud az eszére hallgatni. Minél tovább volt a lánnyal, annál kevésbé tartotta tisztességesnek, hogy magához láncolja. Pedig mintha csak neki teremtették volna. Egy hónapja van rá, hogy erről Brontét is meggyőzze, hogy türelmesen és tapintatosan őt is rávezesse arra, hogy a kettőjük közti vonzalom a mai napig nem hunyt ki. Ha hibázik, és elijeszti magától a lányt, akkor elveszti ezt a második lehetőséget és Brontét is. Örökre.

– Ne veszekedj velem, kérlek! – mondta halkan. – Dühös vagy rám, és teljes joggal. De akkor is érezned kell, hogy még mindig vonzódunk egymáshoz.

– Nem… én már nem… – A lány előbb riadt tekintettel nézett Lucára, akár egy csapdába esett madárka, de aztán megemberelte magát. – Látni sem akarlak többé, nemhogy a szeretőd lenni! Hagyj békén!

Luca az ajkához emelte a lány kezét s megcsókolta jéghideg ujjait. Közben egy pillanatra sem vette le róla a szemét.

– Kérlek, vacsorázz velem holnap este! Kérlek!

– És aztán? – kérdezte Bronte nagyot nyelve.

– Aztán ha utána sem akarsz velem találkozni, akkor belenyugszom a döntésedbe – felelte a férfi.

– Vagyis hagysz elmenni? – vonta fel a szemöldökét kétkedve a lány.

Luca gyengéden végigsimított a homlokán.

– Ha így folytatod, még ráncos leszel.

Bronte elfordította a fejét.

– Nem válaszoltál a kérdésemre.

– Régen nem kellett megzsarolnom ahhoz, hogy ágyba bújj velem – mondta Luca, és sóhajtva leeresztette a kezét. – Szerintem ez most sem lesz másképp.

– Tényleg ezt hiszed?

– Csupán annyit hiszek, hogy aminek meg kell történnie, az úgyis megtörténik, cara. Bízzuk a sorsra, si?

– A sorsra? – Brontét kihozta a sodrából a férfi magabiztossága. – Mint ahogyan azt is, hogy fizethetem neked a csillagászati bérleti díjat, ugye?

– Nem kell attól tartanod, hogy az utcára kerülsz.

– Hajlandó vagy írásba adni?

– Nem bízol bennem, igaz?

Bronte összefonta maga előtt a karját.

– Nem bízom benned, s alig várom a percet, amikor végre elmész Melbourne-ből!

Miért kell Bronténak folyton arra emlékeztetnie, hogy mennyire gyűlöli őt? Luca elszántan odament a dohányzóasztalhoz s felvette a két poharat.

– Igazán maradhatnál még egy kicsit. Kár lenne kiönteni ezt a finom pezsgőt – mondta békülékenyen. – Beszélgetünk egy kicsit az elmúlt két évről. Hogy tetszik a munkád? Szereted? – kérdezte, s hogy bátorítsa a lányt, nagyot kortyolt a pezsgőjéből.

– Igen. Nagyon édesek a kicsik. – Bronte is beleivott a poharába, amelyet görcsösen szorított a tenyerébe.

Luca megpaskolta maga mellett a pamlagot, s türelmesen megvárta, amíg a lány tétován leül mellé.

– Hány tanulód van?

– Jelenleg hatvan, de azt szeretnénk, ha kétszáz körül lenne. Amint módunk lesz rá, fel akarunk fogadni egy dzsesszbalettoktatót, illetve egy sztepptánctanárt, hogy aztán felnőtteket is oktathassunk.

– Felnőtteket akartok tanítani? – lepődött meg a férfi, s újból belekortyolt az italába. – Nem késő felnőttkorban ilyesmibe belefogni? Tudtommal a balettet már az óvodában el kell kezdeni, ha vinni akarja az ember valamire.

– Igen, de akad jó néhány felnőtt, aki valamikor fiatalkorában már tanult táncolni, csak aztán átnyergelt a sportra, mostanra pedig egy kicsit ellustult. Nekik hetente egy-két alkalom éppen elegendő arra, hogy megint formába jöjjenek.

– Te szemlátomást változatlanul kitűnő formában vagy – siklott végig a férfi tekintete Bronte tökéletes idomain. – Ugyanolyan csinos és karcsú vagy, mint mindig. Azért még táncolsz is, ugye?

Bronte elpirult, s elmélázva nézte a félig kiürült poharat a kezében.

– Általában napi két órát. Szeretnék többet is, csak hát El… – Hirtelen elhallgatott, s beleharapott az ajkába. – Csak hát rengeteg a dolgom, így nem marad időm rá, sajnos.

Luca kíváncsian figyelte, ahogy a lány arcának színe egészen vörösre váltott. Mindig is szerette Brontéban az ártatlanságát, hogy ilyen könnyen zavarba lehet őt hozni.

A lány felállt és letette a poharát.

– Most már mennem kell.

– Miért sietsz ennyire? – állt fel a férfi is.

– Az anyám biztosan aggódik, hol maradok ilyen sokáig. Úgy tudja, hogy csak megiszom egy italt az egyik barátnőmmel.

– De Bronte, huszonöt éves vagy! Csak nem kell megmondanod otthon, mikor érsz haza, mint egy gimnazistának?

Bronte önérzetesen kihúzta magát.

– Nekem az anyám nagyon fontos. Ő volt az, aki mindig mindenben segített, aki akkor is kiállt mellettem, amikor más nem. Természetesen nem tartozom neki elszámolással, mégis szükségesnek érzem, hogy tudja, mi van velem. Egyszerűen hálás vagyok neki mindazért az áldozatért, amelyet értem hozott. – Igazából nem tervezte ilyen fennköltre a mondandóját, de ettől függetlenül elégedett volt vele.

– Szerintem semmi kifogása nem lehet az ellen, ha kellemesen töltöd az estét. Vagy talán a barátod miatt a sietség?

– És ha igen?

Luca gyomrát görcsbe rántotta a féltékenység. A homlokán és az ajka fölött izzadságcseppek ütköztek ki. Nem, az nem lehet, hogy az ő Brontéját más férfi ölelje!

– Hogy hívják? – kérdezte kiszáradt torokkal.

– Nem vagyok köteles felelni a kérdésedre.

Luca jobbnak látta letenni az asztalra a poharat, mielőtt még szétroppantaná a kezében. Maga is meglepődött rajta, hogy úgy viselkedik, akár egy bőszült bika.

– Lefekszel vele?

– Semmi közöd hozzá! – felelte a lány, azzal hóna alá csapta a táskáját és elindult az ajtó felé. – Köszönöm a pezsgőt. Isten veled!

– Holnap találkozunk! – emlékeztette a férfi.

– Attól tartok, mégsem fér bele az időmbe – szólt vissza a válla fölött a lány.

– Az isten szerelmére! Egyetlen estéről van szó! Olyan sokat kérek tőled?

– Ahogy mondod, Luca! Túl sokat. – Bronte megpördült a sarkán s a férfi szemébe nézett. –Te egyetlen éjszakát sem adtál nekem a hat hónap alatt, amíg együtt voltunk.

– Így bosszulod meg? – Luca halántékán lüktetett az ér.

– Így tartom igazságosnak – válaszolta kurtán a lány, majd hatalmas döndüléssel becsapta maga mögött az ajtót.

Luca körülbelül egy félórával később találta meg a telefont.

Amikor Bronte elment, egy ideig eszelős módjára járt fel-alá a szobában. Később ivott még egy pohár pezsgőt, s törte a fejét, mi a csudát csináljon. Végül fogta az üveget s letelepedett vele a kanapéra, oda, ahol az imént Bronte ült. Felhajtott még egy pohárral. A legkevésbé sem érdekelte, hogy az ital a fejébe száll. Talán még jobb is lesz.

Egészen másképp képzelte ezt az estét, csakhogy elszámította magát. Bronte tényleg túljutott a kapcsolatukon.

Előrehajolt, hogy ismét teletöltse a poharát, amikor valami kemény tárgyat érzett a combja alatt. Odanyúlt, s a kanapé párnái közül legnagyobb meglepetésére egy keskeny, fekete mobiltelefont húzott elő. Ugyanaz a márka volt, mint az övé, csak épp nem a legújabb modell.

Elgondolkozva forgatta a kezében, majd végül bekapcsolta. Rögtön lefutott rajta egymás után néhány olvasatlan üzenet, amelyeknek a szövege, a beállításnak köszönhetően, teljes egészében a kijelzőn is megjelent. Bár restellte a kíváncsiságát, mégsem tudta megállni, hogy el ne olvassa őket.

Na, hogy ment?

Milyen a pasi?

Elmondtad neki?

Hívj vissza!!

Luca sorra megnyitogatta a menüpontokat, míg végül odaért a galériához. Egy pillanatig még tétovázott, aztán megnyitotta azt is. Egész sor kép gördült le előtte, mindegyiken ugyanaz a kislány. Nehéz volt meghatározni az életkorát, talán egy év körüli lehetett. Olyan volt, mint egy selymes hajú játék baba, hatalmas égszínkék szemekkel.

Bronte kicsinyített mása. A képek szerint most tanult járni a csöppség. Lucának fájdalmas görcsbe rándult a gyomra. Bronténak gyereke van egy másik férfitól!

Egyszeriben megértette, miért nem akar tőle semmit. Megvan a saját élete, ahol neki semmi keresnivalója.

Fájdalmas volt a felismerés. Minden lélegzetvétel rettenetes kínnal járt, mintha kést forgattak volna a bordái között. Képtelen volt tovább nézni a felvételeket. Ha ezek után még a gyerek apjáról is előkerülne egy kép, egész biztos a falon végezné a telefon.

Igaz, nem látott Bronte ujján karikagyűrűt, de hát manapság ez már nem olyan nagy csoda. Gyakran előfordul, hogy előbb érkezik a gyerek, s csak utána házasodnak össze a szülők. Bronte azt mondta, hogy az anyjánál lakik. Vajon a gyerek apja is?

Ezért nem engedte magát hazavinni! Luca nem akarta elképzelni, ahogy Bronte hazaér, és odabújik egy másik férfihoz. Lehet, hogy épp most fogan meg egy újabb gyermek…

Ujjai görcsösen fonódtak a készülékre, a fejét hátrahajtotta a kanapé támlájára. A fájdalomtól és kétségbeeséstől lehunyta a szemét. Pár perc leforgása alatt gyökeresen megváltozhat az ember élete.

Hirtelen halk búgással vibrálni kezdett a tenyerében a telefon. Kinyitotta a szemét, s rámeredt a villódzó kijelzőre.

– Halló?

Rövid szünet következett, majd meghallotta a lány hangját:

– Luca?

– Bronte? Mi a helyzet? – Szándékosan lassan ejtette a szavakat, hogy bosszantsa a lányt, s közben kinyújtotta elgémberedett lábait.

Ismét szünet következett, ez alkalommal valamivel hosszabb.

– Nálad van a telefonom. Kicsúszhatott a táskámból.

– Igen, valami ilyesmi történhetett – felelte a férfi nyeglén. – Idejössz érte, vagy inkább vigyen magammal a holnapi vacsorára?

– Én…

– Ha akarod, most is odavihetem.

– Nem!

Bár nem számított másra, Luca mégis elhúzta a száját a lány rémült tiltakozása hallatán.

– Tényleg nem gond. Hol is laksz?

– Nem akarom, hogy idegyere.

– Nem tetszene a pasidnak, mi?

A hirtelen beálló csend pattanásig telt feszültséggel.

– Szükségem van a telefonomra – szólalt meg végül a lány. – Most rögtön érte megyek. Talán még nincs olyan késő…

– Várlak – felelte Luca, keserű mosollyal az órájára pillantva.

Bronte bekanyarodott a szálloda elé, leállította az autót, majd kissé kelletlenül átnyújtotta a slusszkulcsot a parkolásért felelős boynak. Hiába próbálta elmagyarázni, hogy tényleg csak néhány percről van szó, a szálloda szabályzata szerint minden vendég köteles igénybe venni a parkolót.

Vajon mit hoz még ez az este? Mi van, ha Luca megnézte Ella képeit? Többtucatnyi volt belőlük a készülék memóriájában, bár most már csak azok, amelyeket az elmúlt hónapban készített. A régebbieket szerencsére épp a múlt héten tette át a számítógépre.

De akkor is… Vajon észrevette Luca a hasonlóságot?

Az anyja azzal nyugtatta, hogy Ella még kicsi, s így nem olyan feltűnőek nála a mediterrán vonások. Gesztenyebarna hajával, kék szemével s hófehér bőrével egyébként is őrá ütött, és nem az apjára.

Ám Bronte tisztában volt vele, hogy néha egészen feltűnő a Lucával való hasonlóság. Amikor például nagyon elmerült a játékban, Ella ugyanúgy ráncolta a homlokát, mint az apja. Amióta pedig megtanult járni, olyan csillapíthatatlan kalandvágy kerítette hatalmába a kicsit, amilyet Bronte eddig egyedül Lucánál tapasztalt.

A liftben odaszorította homlokát a hűvös tükörhöz, s megpróbált rendet tenni a gondolatai között. Egyszerűen csak fogja a telefonját. és már megy is. Nem beszél sokat, nem marad sokáig, és még véletlenül sem néz a férfira…

Egy örökkévalóságnak tűnt, amíg felért a legfelső szintre. Reszkető térddel odament a luxuslakosztályba vezető ajtóhoz, s óvatosan bekopogott. Luca ráérősen jött ajtót nyitni. A lépteit hallva Bronte úgy érezte, menten kiugrik a szíve a helyéből.

– Kerülj beljebb! – tárta ki előtte a férfi végre az ajtót.

– Inkább nem – rázta meg a fejét a lány. – Add ide légy szíves a mobilom, és már itt sem vagyok.

– Miután ennyit utaztál, igazán maradhatnál egy kicsit.

– Kérem a telefonom – nyújtotta ki a kezét Bronte.

Luca elkapta a csuklóját, behúzta a szobába, és becsukta mögötte az ajtót.

– Úgy lesz, ahogy én akarom – nevetett fel gúnyosan a lány rémült arca láttán –, vagy nem kapod vissza a telefont.

– Az lopás!

– Váltasz velem néhány szót és visszakapod. – Luca elindult a szalon felé, maga mögött húzva Brontét, aki hiába igyekezett szabadulni a szorításából.

– Nem akarok itt maradni!

– Megkínálhatlak valamivel? – kérdezte a férfi, tudomást sem véve az ellenkezéséről. – Sajnos, nem sok pezsgő maradt, de szívesen kinyitok egy újabb üveggel.

– Ha még mindig nem lenne világos, nem szórakozni jöttem. Csak a… – Bronténak elakadt a szava, ahogy Luca odadugta az orra elé a telefont, amelynek a kijelzőjéről Ella nézett vissza rá.

– Miért nem mondtad el, hogy van egy gyereked? Pont úgy néz ki, mint te.

Bronte arca holtsápadtra vált.

– Megnézted a képeimet? – kérdezte vértelen ajakkal.

– Nyugi, nem láttam semmi illetlenséget – vigyorgott rá a férfi.

Bronténak lassacskán visszatért a színe.

– Nem volt jogod belenézni a telefonomba!

– A telefonod itt hevert a kanapén, s éppen felemeltem, amikor csengeni kezdett. Talán nem kellett volna felvennem?

– Nem először fordult volna elő – jegyezte meg fagyosan a lány.

Lucának el kellett ismernie, hogy ezt a csörtét Bronte nyerte. Pillanatnyilag úgyis hiába magyarázta volna neki, milyen nehezére esett annak idején, hogy ne vegye fel a telefont, amikor látta, hogy ő hívja. Pedig mennyire szerette volna hallani a hangját! Végül jobbnak látta megváltoztatni a számát, mert attól tartott, hogy egy gyenge pillanatában nem tud majd ellenállni a kísértésnek. És ilyen pillanatok bizony bőven akadtak azokban a válságos hónapokban…

– Mennyire komoly a kapcsolatod a gyerek apjával? – kérdezte váratlanul. – Nem viselsz karikagyűrűt, tehát nem vagytok házasok.

Bronte némán nézett rá, de Luca látta a szemén, hogy az agya közben lázasan dolgozik.

– Nem… nem vagyunk házasok – törte meg a csendet végül a lány, idegesen harapdálva az alsó ajkát. – Én… ez eléggé… – Nem tudta befejezni a mondatot, szemlátomást nagyon fájdalmasan érintette a téma.

– Elváltatok? – próbált közelebb kerülni az igazsághoz Luca.

– Valahogy úgy.

– Értem – bólintott a férfi, s titokban nagy kő esett le a szívéről. – Ahogy már mondtam, mindent el fogok követni, hogy visszaédesgesselek az ágyamba. De őszintén szólva egy felbőszült férjjel nem sok kedvem volt megküzdeni.

– Én nem fogok hozzád…

– Csitt, cara! – húzta végig a mutatóujját Luca gyengéden a lány ajkán.

Mielőtt Bronte bármit tehetett volna, a férfi elvette az ujját, s az ajkát tapasztotta oda helyette. A lány lehunyta a szemét, annyira jólesett neki a csók. Finoman végigsimított a nyelve hegyével a férfi ajkán, amíg az nagyot sóhajtva el nem tolta magától.

– Istenem, cara