Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Szergej Lukjanyenko, Ivan Kuznyecov

Pecsaty Szumraka. Dozori

2014, ACT

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Egri Zsuzsa

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-239-3

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2014 by Szergej Lukjanyenko, Ivan Kuznyecov

© Hungarian translation 2025, Egri Zsuzsa

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

PROLÓGUS

– HÉ, FŐNÖK, nem kell telefon?

Alekszej bánatosan nézett a közeledő társaságra. Nagyon szerette az éjszakai várost. A bevásárlóközpontok neonreklámjait, a járda mentén kiültetett nyírfák puha árnyait, az autók zúgásától mentes kihalt utcákat. Még az aszfaltból kiömlő forróság – az ipari nyárral együtt járó sorscsapás – is vonakodva visszavonulót fújt, bekúszott a résekbe, eltűnt a csatornák fedele alatt, hogy aztán újra lecsaphasson a városlakókra, amint megjelennek a nap első sugarai a toronyházak felett.

Az éjszakai sétáknak csupán két hátulütője volt: az elkerülhetetlen kialvatlanság és az ehhez hasonló társaságok.

Alekszej felsóhajtott, összeszedte magát. Négy srác és egy lányka. Úgy húszéves-formák. Honnan az ördögből kerültek ide? Egy másodperccel ezelőtt az utca teljesen üresnek tűnt, most meg hirtelen a semmiből felbukkantak ezek a srácok és a vezérhez simuló lány.

– Kösz, nem. – Alekszej igyekezett fesztelenül válaszolni. Minden tankönyv, amely arról szólt, hogyan kell kritikus helyzetben viselkedni, egybehangzón azt emelte ki, hogy a magabiztosság legfontosabb.

A göndör hajú, karvalyorrú, napbarnított arcú és sötét szemű vezér felnevetett.

– Ha nem kell, akkor ide vele! – követelte jól hallható akcentussal. A szerelmes ifjú cimborái hahotázni kezdtek.

A legzavaróbb az volt, hogy Alekszej egész este helyesen cselekedett. Sokáig bent maradt a munkahelyén, mert egy kétbalkezes kollégájának a hibáit kellett helyrehoznia. Miután eljött az irodából, és átvergődött a fél városon, nem hagyta a lépcsőháznál az autóját, mint a felelőtlen polgárok nagy része. Nem, a parkolóba vitte, még ha ezzel további öt perc sétára is ítélte magát. És tessék, itt a jutalom. Valójában egyetlen jótett sem marad megtorlás nélkül.

Alekszej körbenézett, hátha talál segítséget. De egy lélek nem sok, annyi sem járt arra, még egy lopakodó autó lámpájának fényét sem lehetett látni. Fusson? De hova? A parkolóig három perc, a legközelebbi éjjel-nappali kisboltig még több. Utolérik, és akkor... A következményekre gondolni sem akart. Csóró diáknak sem adhatta ki magát, mert az izzadt tenyerébe szorított divatos kistáska is mintha csak azt kiabálta volna: „Vegyél el, itt vagyok!”

Arra, hogy verekedésbe keveredjen, Alekszej még csak nem is gondolt. Erőnlétével kapcsolatban semmiféle illúziója nem volt. Mint minden rendes irodista, Alekszej is ellátogatott havonta párszor az edzőterembe, ahol a kollégáival dobálta vagy rugdosta a labdát. Az utcai összetűzések terén a tapasztalata viszont néhány iskolai konfliktusra korlátozódott, amelyekből nem mindig került ki győztesen.

Ezek szerint, a menő sorozatokban szereplő banditák szavaival élve, muszáj lesz „megosztozni”. „Isten veled, iPhone, amelyre hónapokig spóroltam. Viszlát, kistáska!” Tiszta szerencse, hogy a mai munkahelyi incidens miatt nem volt ideje pénzt felvenni a kártyájáról, mert akkor a hónap végéig kéregethetne.

– Nincs nálam telefon – vakkantotta oda kétségbeesetten Alekszej.

– Azt majd mindjárt megnézzük – felelte vidáman a vezér. – Alik, motozd meg!

A vezér jobbján álló kefehajú ifjú előrelépett. Alekszej önkéntelenül is elrántotta a kistáskát tartó kezét, ezért Alik a levegőbe markolt.

„Mit művelek? – gondolta Alekszej rémülten. – Hiszen egyszerűen csak oda akartam adni nekik a holmimat, most meg...” Nem voltak kétségei afelől, hogy most már nem úszhatta meg szárazon. Alik vadul rávicsorgott, a vezér háta mögül még két ember lépett elő – szemlátomást ők is szerettek volna egy cseppet Alekszej véréből.

A vezér megingatta a fejét.

– Ejnye-ejnye. Azt mondtad, hogy nincs telefonod, de nem engeded megnézni. Ez rosszul alakul.

– Majd én megnézem – dorombolta a lány, és levált a pasijáról.

Lassan megkerülte Alikot, miközben egy pillanatra sem vette le a szemét az áldozatáról. Alekszej szeretett volna arrébb lépni, de rájött, hogy képtelen megmozdulni.

A lány szorosan odalépett hozzá. Alacsony volt, fekete hajú, telt, haja rövidre vágva, alsó ajkában piercing, melle jelentős méretű. A helyzet nem kedvezett a női vonzerő kiértékelésének, de Alekszej teljesen automatikusan megpróbálta lejjebb terelni a tekintetét. És nem sikerült! Csak arra volt képes, hogy maga elé nézzen. A lány sötétbarna, szinte megfagyott szemébe.

– Te kedves – suttogta a lány.

A sötét rúzzsal körberajzolt ajkak megremegtek, és Alekszej megérezte, ahogy a tétovaság és félelem igazi rettegéssé növik ki magukat. Ez a teljesen hétköznapi lány sokkal ijesztőbb volt, mint az összes suhanc együttvéve.

Egy futó csók. A lány ajka hideg volt, és száraz, mint a smirgli.

– Te kedves – ismételte alig hallhatóan a lány. Két karja a nyaka köré fonódott. A világ hirtelen elhomályosodott, kifakult és kifejezéstelenné vált. A levelek susogása is elhalkult, a négy gopnyik{1} pedig esetlen pózokban dermedt kővé. Nem maradt más, mint a ki tudja, honnan áradó lágy zene és az őt ölelő lány feneketlen mélységű szeme.

„Ne! Nem akarom! Engedj el!” – próbált felkiáltani Alekszej, ám a torkából még csak nyöszörgés sem hallatszott.

Gigászi erőfeszítést tett, a világ pedig végképp kifakult. Haját hűvös fuvallat borzolta meg, amely nem hozott magával semmiféle illatot. A gopnyikok átlátszó árnyakká változtak. A lány amúgy is sápadt arcbőre hamuszürkévé vált, hűvös ajka pedig jéghideggé. Szája résnyire nyílt, a szemfogai kinyúltak, majd csontos tűvé változtak. A lágy zene a világ legkellemesebb altatójának tűnt. A hideg, szürke világ összeszűkült, és csak az élettelen, sötét szempár maradt meg.

Alekszej megérezte, hogy belezuhan az előtte megnyíló feneketlen mélységbe, de ez most már nem számított. Már semminek nem volt jelentősége. Sem a lány tekintetében egy pillanatra felsejlő meglepetésnek, sem a meglepetést felváltó félelemnek. Sem a csontig hatoló szélnek, amely belemart Alekszej hátába.

ELSŐ RÉSZ
VENDÉG A HOMÁLYBÓL

1. Fejezet
Alekszej. Ember

A KAPCSOLÓ kattanására tértem magamhoz. Egyik pillanatban még zuhantam a mélybe, a következő pillanatban pedig már az ágyon ültem. A szívem úgy vert, mintha százméteres sprintet futottam volna az olimpián, a homlokomon veríték gyöngyözött.

Minden erőmet összeszedtem, és felálltam, merev lábakkal elbotorkáltam a konyháig, kinyitottam a hűtőt, és egy húzásra megittam fél liter kólát.

Az ablakon túl hajnalodott. Az óra reggel ötöt mutatott. Még egy csomó idő volt, mielőtt fel kellett kelnem, és a tegnapi túlórázást figyelembe véve minden jogom megvolt, hogy tíz előtt ne jelenjek meg az irodában. A tegnapi túlórázás...

Megtöröltem a homlokomat, az üveget pedig a szemeteszsákba dugtam. A tapadós, nyúlós rémálomnak esze ágában sem volt elmúlni. Igen, a konyhában égett a villany, a kétbalkezes vendégmunkás által lerakott fűtött parketta megnyikordult a lépteim alatt, a csapból folyó hideg víz hűsítette a bőrömet, de a tegnapi borzasztó kép még mindig a szemem előtt lebegett. Egy szürke világ, egy tekintet, amitől képtelenség szabadulni, a tűszerű szemfogak...

Elvonszoltam magam a díványig, a hátamra feküdtem, a kezemet a fejem alá raktam. A vámpír témát nemigen kedveltem, a démonok és alakváltók iránt is közömbös voltam. Nem, komolyan, a neopogányság ezen kolostorában számomra csak olyan elismert alakok léteztek, mint Van Helsing vagy Constantine, és a vérszívók iránti lelkesedést infantilis kamaszok elfoglaltságának tartottam. De aztán láss csodát, az Alkonyat-sorozat az én életembe is belépett.

Nehezen tudtam elaludni. Egy ponton végül elszundítottam, de szinte azonnal fel is riadtam, és úgy döntöttem, nem halogatom az elkerülhetetlent – felkeltem, és kimentem a fürdőszobába.

A tükörből egy kissé gyűrött, de igazából jóképű arc nézett rám vissza, duhajkodás nem hagyott rajta nyomot. Mértékkel ittam, és csakis jó társaságban, cigarettával nem éltem, zsírosat, csípőset és édeset nem ettem. A szervezetem nem maradt adós, és a gondoskodást egészséges arcszínnel hálálta meg.

Persze, egy s más még hiányzott. A szemem jellegtelen szürke helyett lehetett volna titokzatosan zöld vagy jóságosan kék. Az orrom ugyan nem volt krumpli formájú, de római vonások sem jellemezték, az állam sem volt szögletes, és nem domborodott előre, hajlíthatatlan egyéniségről és figyelemre méltó akaraterőről tanúskodva. De mindent egybevetve elégedett voltam a megjelenésemmel.

Gyorsan megszabadultam kezdődő borostámtól, lezuhanyoztam, levettem a fogasról egy már előre kivasalt inget, és kefével végigmentem a farmeromon. A napszemüvegem a polcról átvándorolt a mellényem zsebébe. Felkaptam a kistáskámat, és néhányszor felsóhajtottam. A kezem alig láthatóan remegett. Azon kaptam magam, hogy nem akarok kimenni a lakásból. Nem akarok végigmenni a sétányon, ahol minden egyes fűszálat jól ismerek. Nem akarok elsétálni a parkolóhoz. Mert... miért is?

Határozottan kiléptem a folyosóra, és mintha csak el akarnám vágni magam előtt a visszavonulás útját, mindkét zárat kulcsra zártam a biztonsági ajtón.

Direkt a megszokott útvonalamon mentem, bár nagyon szerettem volna elkerülni a sétányt és kitérőt tenni. Nyilvánvaló, hogy az éjjeli borzalomnak nem maradt semmilyen nyoma. A nyírfák csendesen susogtak, az emberek munkába igyekeztek, az ablak alatt parkoló autók is elindultak a szélrózsa minden irányába. Sehol egy gopnyik, sehol egy kiéhezett vámpírnő. De a félelem homályos érzése azért még megmaradt. Az idegrendszer még a bizonyítékok nyomása alatt sem volt hajlandó elismerni az álom irreális mivoltát.

Hamar odaértem a munkahelyemre. Bármennyire furcsa, a zavaros sárga fénnyel elárasztott folyosó nyugtatóan hatott rám. Köszöntem az éjjeli műszakot befejező álmos őrnek, megtudtam a sportvilág legfrissebb híreit, és összerezzentem a baljós figyelmeztetéstől, miszerint elzárják a meleg vizet.

Végigsétáltam a linóleum aszimmetrikus mintáján, és megkönnyebbülve ültem le az íróasztalomhoz. Instant kávét szórtam a bögrémbe, löttyintettem rá egy kis forró vizet, belekortyoltam a zavaros cikórialébe, és végképp magamhoz tértem.

Vagy fél órát bogarásztam a fórumokon, és észrevettem, hogy az iroda fokozatosan megtelt emberekkel, és eljött a reggeli teázás ideje, ami egy sokéves, kedves hagyomány volt, és amit a vezetőség még a legelhavazottabb időszakokban sem mert betiltani.

Elropogtattam néhány kekszet a menedzserek társaságában, meghallgattam a friss anekdotákat, majd az asztalom felé vettem az irányt, de a konyha ajtajában feltartóztattak.

– Ljosa, mikor adod le a szabadság-igényedet? – Lera szigorúan nézett le rám a modellekre jellemző száznyolcvanöt centi magasságból, amit még a magassarkú cipő is tetézett.

– De hát azt mondtad, hogy a jövő héten is le lehet adni.

– Jól van, nem kell kamuzni. – Lera próbált szigorúan beszélni, amitől nagyon elérzékenyültem: nem hittem a szigorú húszéves lányokban. – Holnapig kell leadni, ezt szajkózom már mióta.

Nem jutott jobb az eszembe, mint kétkedve hümmögni.

– Na menjünk, akkor kitöltöm.

A lány nyomába eredtem, és próbáltam rájönni, honnan szedtem a jövő heti határidőt. Amúgy a gondolkodásomat állandóan megzavarta Lera járása – úgy egy hónapja elvégzett valami speciális tanfolyamot, no meg a világos farmer is ideálisan állt rajta.

Lera az asztalához lépett, elvett róla egy vaskos mappát, előhúzott belőle egy űrlapot, és a biztonság kedvéért egy kitöltött példányt is.

– Nesze. Ebédre kész legyen! Különben novemberig ne is álmodj szabadságról!

– Értettem... Hát ez a vacak meg mi? – biccentettem az asztalán álló számítógépházra.

Lera elkapta a pillantásomat, és elpirult.

– Ne merj gonoszkodni! – figyelmeztetett.

A kollégák végtelen viccei azzal kapcsolatban, hogy a padlón álló számítógépház „nem összeegyeztethető az asztal alatti lábakkal”, időnként átléptek egy megengedett határt.

De nem állt szándékomban gorombáskodni. Bepréseltem magam a sarokba, és lesöpörtem a számítógépházról egy porcicát. Fura kis gombolyag volt, mintha hajszálakból fonták volna, színe pedig furcsán kékes. Lera értetlenül figyelte a mozdulataimat.

– Hát te meg mit csinálsz?

– Valami piszok volt ott.

– Miféle piszok? – Lera felháborodottan nézett rám. – Ti, informatikusok valóban úgy léteztek, mint disznók a barlangban, én viszont mindennap portalanítok.

– Akkor ez mi? – Próbáltam megtalálni a padlóra ledobott gombolyagot, de az valahova elgurult. Még a számítógépház eltolása sem segített.

Lera felhorkantott. Úgy tűnt, hogy a manipulációim valamivel felvidították.

– Na húzz el innen! És a kérvény ebédidőre az asztalomon legyen!

* * *

A következő két óra teljesen értelmetlenül telt el. Megérződött a tegnapi sztahanovista munkavégzés, a buta álom és a suta jelenet Lerával. Elkínlódtam ebédig, aztán összeszedtem magam, és kétszer is elírva a dátumot nagy nehezen kitöltöttem a Lerától kapott űrlapot.

– Máris? – vonta fel a szemöldökét megjátszott meglepetéssel Lera, majd eltette a kérvényemet a mappába. – Új életet tervezel kezdeni?

– Mi? – kérdeztem vissza szétszórtan, és fél szemmel a számítógépházra sandítottam. Minden tiszta volt, sehol egy porszem. Ha nem vesszük figyelembe a kis hajszálcsomót, ami úgy hevert ott, mintha mi sem történt volna.

– Azt hittem, elhúzod estig, mint mindig.

Egy kicsit elgondolkodott, majd hozzátette, mintegy kihangsúlyozva bűnösségemet.

– Mármint holnap estig.

Ránéztem Lerára és dünnyögtem valamit. Aztán odaléptem a számítógépházhoz.

– Ez mi?

Lera, anélkül, hogy odanézett volna, finnyásan elfintorodott.

– Bármi is legyen, dobd ki! – tanácsolta. – A gépem nem olvasta be a lemezt, úgyhogy hívtam Miskát segíteni. Ide is jött, de bűzlött a sörtől, haltól – vagy már ma reggel belefért az idejébe, vagy még tegnap estéről maradt így. Itt rázta a haját, amíg bogarászott a DVD- lejátszóban... Utána vagy egy órán át szellőztettem! Igazi férfi, a fene egye meg! Hatalmas és büdös... jaj, dobd már ki végre!

– Ühüm. – A számítógép fölé hajoltam, felcsippentettem a golyóbist, és úgy tettem, mintha kidobnám a szemetesbe. – Tehetek még érted valamit?

– Figyelj rám néha. Meg hozhatsz esetleg virágot, pezsgőt és bonbont – másra úgysem számíthat tőletek az ember. – Lera megint belefeledkezett a monitorjába.

Felsóhajtottam, a markomba rejtettem az értékes csomót, elsétáltam a helyemre, és miután megbizonyosodtam arról, hogy senki sem néz, kitártam a tenyeremet. A csomó eltűnt. Sehol egy folt, sehol egy hajszál. Ideje hívni a pszichiátereket. Vagy mindent a kimerültség számlájára írni.

Mélyeket sóhajtottam, és ünnepélyesen megígértem magamnak, hogy kiveszek egy hét szabadságot, ha még egyszer képzelődnék. És ezzel meg is nyugodtam, becsülettel végigdolgoztam a napot egészen estig, ráhúztam egy órát, míg a vezetőség haza nem ment, és csak utána indultam én is el. De előtte benéztem az üresen álló – a könyvelés lépett le elsőként – szobába. A porcsomó kihívóan hevert Lera számítógépén. És ami még rosszabb, egy hasonlóan kékes pókhálót fedeztem fel a tisztaságmániás főkönyvelő monitorján, egy másikat az ablakon és egy harmadikat pedig a szoba sarkában.

Visszafojtott lélegzettel elővettem a mobilomat, lábujjhegyen besettenkedtem a szobába, és készítettem néhány képet. Nem tudtam megállni, hogy ne seperjem le a pókhálót a monitorról. A kék fonalak engedelmesen felreppentek, és ráérősen leereszkedtek a padlóra. Semmi sem utalt a misztikus eredetükre.

Nem sikerült elkerülni az esti dugót. A különböző színű pikkelyekből összeálló forgalmi fémkígyó hol mozdulatlanul töprengett, hol lassan araszolt a széles sugárúton.

A soron következő lámpa megkegyelmezett, zöldre váltott, és ebben a pillanatban az iPhone-on egy Tarantino-film dallama csendült fel.

– Igen? – A fülemhez tettem a telefont, és közben átvillant az agyamon, hogy meg sem néztem, milyen számot ír ki.

– Jó estét! Hazafelé tart? – kérdezte az iPhone magas női hangon.

– Aha. – Igyekeztem beazonosítani, kivel beszélek, de hiába.

– Rendben, akkor megvárom. – A vonal megszakadt.

Értelenül bámultam a kijelzőre, és észrevettem, hogy nincs hívásazonosító. Az életem nem lett könnyebb. Pont a titokzatos ismeretlen hölgyek hiányoztak még. Igazából, a körülményeket figyelembe véve, az alábbi lehet: vagy Angelina Jolie próbál megfűzni, vagy valaki eltévesztette a számot...

A kocsikígyó kicsit soványabb lett, és egyre gyorsabban haladt, míg végre több tucat kisebb kígyóra esett szét, amelyek a körgyűrűről leágazó apróbb utak felé vették az irányt. A kocsit a parkolóban hagytam, és váltottam pár szót az ismerős biztonsági őrrel. Megtudtam, hogy az első félidő után a „Szárnyacskák” csapat vezet kettő nullára, és hogy az udvaron csőtörés volt. Eszembe jutott a reggeli beszélgetés az irodai őrrel, és akaratlanul is elmosolyodtam. Tőlünk, szellemi munkával foglalkozóktól eltérően a proletariátust kizárólag az örök értékek izgatták – a foci és a városi építési munkálatok.

De nem mosolyogtam sokáig. Pont csak addig, amíg felfogtam az elhangzottakat. A csőtörés jóval komolyabb dolog, mint a munkahelyen elzárt meleg víz. Főleg, ha a cső hideg vizes, főleg ebben a hőségben...

Megkerültem a házat, és álldogáltam egy kicsit a feltörő víz előtt. A kiáramló párából ítélve meleg víz volt. Legalább ezzel szerencsém van.

Nem messze rátaláltam a kétkézi megoldásra, ami néhány, tudatos lakó által letett téglából állt. Egyikről a másikra ugráltam, ám elvétettem a lépést, és a farmeromat térdig beborították a fekete pöttyök. Káromkodva próbáltam leseperni magamról a piszkos cseppeket. A túlsúlyommal mindenképp kezdeni kell valamit. És nem szabad halogatni, már a következő hétfőn bele kell vágni!

Elvergődtem a lépcsőházig, és szórakozottan néztem a labdát kergető kissrácokat. Belenyúltam a zsebembe, kerestem a kulcsomat...

– Romanov! Alekszej Romanov!

Arra fordultam, ahonnan a hang jött. A parkoló irányából egy új kék farmert és rövidujjú, szépen vasalt inget viselő, tagbaszakadt, napbarnított fiatalember tartott felém. A hömpölygő gőz felett összehasonlíthatatlanul ügyesebben ugrott át, mint én. Megállt előttem.

Nagyjából velem egykorú volt, talán pár évvel idősebb. Alacsony termetű, az izmai vonalaiból ítélve az edzőterem állandó látogatója. Rövidre vágott, tüsi, szőkés haj, kék szem. Két sebhelye volt, egy vékony az arcán és egy széles és hosszú a könyökétől a csuklójáig. És ami meglepő – a megingathatatlan magabiztosság aurája lengte körül. Ráadásul nem a nyomasztó magabiztosság, amelynek a tulajdonosától minél hamarabb menekülni akar az ember, hanem ellenkezőleg, a nyugodt és jószándékú. Pont az ilyen srácokból válnak kiváló vezetők, pont az ilyenekkel kész az ember felderítésre menni.

– Alekszej, várj! – A srác előhúzott a zsebéből egy rendőrségi igazolványt. – Jermakov, biztonsági főtiszt. De szólítson csak Kosztyának!

Megmutatta az iratait.

– Válthatnánk pár szót?

– Igen, persze. – Akaratlanul tört ki belőlem az egyetértés. – Mi történt?

– Ne aggódj, semmi komoly, csak szeretnék feltenni néhány kérdést. Tudnánk valahol...

– Igen, természetesen, felmehetünk a lakásomba. – Szinte fizikai igényem volt arra, hogy az ismeretlen bármely kérésére igennel válaszoljak.

Kosztya váratlanul felnevetett, és a vállamra csapott:

– Nem vagy semmi!

Esetlenül elmosolyodtam válaszképpen.

– Menjünk! – adta ki élénken az utasítást a tiszt. – Ahogy mondják, hamarabb kezdünk, hamarabb is fejezzük be...

Hirtelen azonban elakadt a szava, néhány másodpercig a semmibe bámult, majd hirtelen megfordult.

– Mi a franc?!

* * *

Követtem a tekintetét.

Az udvarra egy fekete, teljesen lesötétített Lexus hajtott be lassan és egyenletesen, mint egy lassított filmfelvételen.

„Kislány, kislány, a kerekeken járó koporsó a te utcádat keresi” – jutott eszembe egy sor egy gyerekkori rémtörténetből. Csak most egyáltalán nem hangzott viccesen. A Lexus tényleg egy halottaskocsira emlékeztetett. Sehol egy visszaverődés, sehol egy világos folt. Olyan volt, mintha a makulátlanul tiszta felnik elnyeltek volna minden fényt. A fehér rendszámtáblát szürke füst takarta el. Próbáltam kisilabizálni a számokat, de a szemem azonnal könnybe lábadt, mintha a napba néztem volna.

A dzsip teljesen hangtalanul haladt, és pontosan az én lépcsőházam előtt állt meg. Kosztya befeszült.

– Az a legfontosabb, hogy ne pattogj – tanácsolta. – Semmit nem tehetnek veled. Én találtalak meg elsőnek.

Oldalt fordult a kocsi felé, és kivett valamit a zsebéből. Aztán megint kihúzta magát, és a kezét összekulcsolta a háta mögött.

A kocsi hátsó ajtajai kitárultak, és kiengedték az utasokat.

A férfi tökéletesen megfelelt volna Rozsomák szerepére. Vagy inkább az ellenfelére, mert az arcvonásai egy hőshöz nem voltak elég nemesek. Bozontos volt, barkója hosszú, szakálla rövid és göndör, és ezzel tökéletesen illett rá egy ember-szörny szerep. A benyomást csak tovább erősítette a zöld szem és a vad pillantás, amellyel Kosztyát végigmérte. Magasabb és erősebb testalkatú is volt, ennek ellenére a tiszt nem tulajdonított neki túl nagy jelentőséget. Annál nagyobb figyelemmel kísérte a másik utast. Pontosabban utas-hölgyet.

„Vannak asszonyok az orosz falvakban” – tanít minket Nyekraszov, a költő. Ez az asszony bármelyik falusi nőt zsebre vágta volna. Lovakat megfékezni vagy égő viskókba bemenni számára gyerekjátéknak tűnt. Az igazat megvallva, még soha nem találkoztam hasonlóval. Csak a tévében láttam, a súlyemelés döntőjében. Termetes és széles volt, karja és lába fiatal fák törzseire hasonlított. Szeplős arca viszont mindeközben meglepően bájos, némiképp gyermeteg volt, orra pisze, haját pedig kontyba fogta össze. Fegyveres őrök szigorú egyenruháját viselte, még egy kitűző is lógott a mellkasán. Meg kell jegyeznem, hogy a kitűző elég fura volt, mindössze egy név, Olja állt rajta.

A lány szipogott egyet, kezét a csípőjére tette, és rámeredt Kosztyára. Vagy fél percig néztek farkasszemet, aztán kinyílt az első ajtó is.

Kiderült, hogy a sofőr egy magas, kérdőjellé görnyedt, negyvenes férfi volt. Első ránézésre alkesz volt, beteges külsejű, egyenetlen, kissé őszülő borostával. Egészségtelenül sápadt volt a bőre, keze vékony, erekkel átszőtt. A bő szürke ing zsákként lógott rajta, és csak még jobban kihangsúlyozta törékeny alkatát.

Szomszédja jobb megjelenésű volt. Arca pufók és pirospozsgás, széles orrán tág pórusok, élére vasalt nadrágot és bal kezén nehéz aranyórát viselt. Ideges, kapkodó mozdulatait látva, ahogy másodpercenként megigazgatta orrán a szemüveget, valamiért Pierre Bezuhov jutott eszembe.

Mindent egybevetve a társaság elég szedett-vedett volt, és Bezuhov kivételével nehezen lehetett őket összeegyeztetni a Lexus-halottaskocsival. Kosztyát azonban nem töltötte el örömmel a felbukkanásuk. A komoran összpontosító arckifejezésük alapján ez az elégedetlenség kölcsönös volt. Én pedig egyáltalán nem értettem, pontosan mire gondolt a biztonsági főtiszt, amikor azt tanácsolta, hogy ne pattogjak.

– Nappali Őrség. Mindenki maradjon a Homályon kívül! – mondta sietősen Bezuhov.

– Vagy különben? – válaszolt gúnyosan Kosztya. – Sarokba állítasz, dagadt képű?

Bezuhov arcát elborították a vörös foltok.

– Ké-é-érem... Arra kérem, hogy mutasson több tiszteletet!

– Talán feléd? Túl sokat kérsz.

Úgy láttam, hogy Kosztya kissé lelazult, mintha az utasok nem azoknak bizonyultak volna, akikre ő számított.

Bezuhov rám pillantott, és a tekintetétől végigfutott a hátamon a hideg. A megjelenése továbbra is ideges, sőt komikus volt, de a szemébe nézni valamiért nem akarózott.

– Maga meg kicsoda? – kérdezte követelőző stílusban Bezuhov. – És mit csinál itt?

– Itt lakom – vakkantottam oda válaszképpen, és szemlátomást nem volt helyes a válaszom, mert Bezuhov arcán gonosz mosoly jelent meg.

– Á, hát így! Szóval itt lakik... Akkor kénytelen lesz velünk jönni.

– Aztán miféle megfontolásból? – Kosztya előrelépett, és közénk állt.

– Afféle, hogy őt mi már az éjszaka óta keressük!

– Akkor rosszul keresitek – vágta rá vidáman Kosztya. – Elkéstetek. Én találtam meg elsőként. Úgyhogy ő a miénk.

– Szándékában áll akadályokat gördíteni elénk? – Bezuhov hangjából kicsengett a tétovaság. Úgy tűnik, nem számított ilyen válaszra.

– Ugyan, miért tennénk? – Kosztya megvető pillantással mérte végig a narkóst és Rozsomákot. – Vándorcirkusz. Húzzatok vissza oda, ahonnan jöttetek! Alekszej, menjünk! Majd mindent elmagyarázok.

Bezuhov teljes döbbenettel nézett a biztonsági főtisztre.

– Ö-ö-ö... – nyögte, majd sietősen benyúlt az inge alá, és kihúzott onnan egy hatágú csillag formájú medált. Egy letépett gomb pattogva gurult végig az aszfalton. – A Nappali Őrség nevében kijelentem...

Hogy pontosan mit is akart kijelenteni, nem tudhattam meg. Kosztya, aki egész eddig a háta mögött tartotta a kezét, most kitárta a tenyerét, és egy pingponglabdát dobott beszélgetőpartnerének. Egy közönséges fehér labdát, amely fél méterre a céljától leesett, majd kattogva visszapattant a földről. Aztán szétpukkant.

* * *

Egy irányított robbantásra hasonlított: valamiért egy szellő alig érezhető lökését tapasztaltam, és ennyi. Ám a Lexus utasai sokkal rosszabbul jártak.

Bezuhovot feldobta a robbanás ereje. Eddig úgy gondoltam, hogy ilyen csak a filmekben van. Jó két méter magasra emelkedett, és a vaskos ülepével a járdára zuhant. Rozsomák a másik irányba repült, összegyűrt egy bádogurnát, aztán csikkek és sörösüvegek társaságában landolt a gyepen. A masszív Lexus, a csapatszellemet követve, szintén felpattant, és a mögötte álló lány és alkesz felé zuhant. Az alkesznek reagálni sem volt ideje. Szaftos csattanás hallatszott, és a sofőr eltűnt a felrepülő autó kerekei alatt. A lány viszont azonnal reagált, és teljesen ösztönösen maga elé tartotta a kezét. És a soktonnás dzsip úgy állt meg, mintha vasbetonba ütközött volna.

A súlyemelőnő is megingott. Alig bírta megtartani az egyensúlyát, de ezzel nem értek véget a kellemetlenségei. Az autó keresztbe állt az úttesten, a lány pedig megdörzsölte a könyökét, és komoran Kosztyára nézett.

– Fogjátok meg! Ne hagyjátok elmenni! – Bezuhov gyorsabban állt talpra, mint egy keljfeljancsi. Bal kezével kétségbeesetten dörzsölgette a farkcsontját, jobbal pedig egy Dávid-csillagot markolászott. A rövid repülés nem ártott neki jobban, mint az autó a súlyemelőnőnek. És a sors fura szeszélyének köszönhetően a többiek sem váltak nyomorékká. Az alkesz is kikecmergett az autó alól, és szélesen kitárva a kezét Kosztyára vetette magát.

A biztonsági főtiszt nem jött zavarba, hiába volt egy fejjel alacsonyabb. Sikerült elhajolni, és az alkesz keze csak a levegőbe markolt. Kosztya azonnali ütést mért a sofőr májára, aztán pedig bevitt egy lenyűgöző erejű alsó horgot. Száraz és kellemetlen hang hallatszott, és az alkesz a Lexus felé kezdett gurulni a járdán. A súlyemelőnő elkomorodott, és határozottan Kosztya felé vette az irányt.

Egy láthatatlan villanás hasított a szemembe. Fény nem volt, de a szemem hirtelen könnybe lábadt, és fájdalmasan hasogatni kezdett, mint amikor a Lexus rendszámtábláját próbáltam kisilabizálni. Jó lett volna elfordulni, de még jobb lett volna elhúzni onnan minél messzebbre. Ha belegondolunk, teljesen természetes vágy. Ám fogcsikorgatva kényszerítettem magam, hogy a szememre leszálló ködön keresztül is nézzek. Aztán azonnal meg is bántam.

Rozsomák kimászott a szemétkupacból, de egyelőre négykézláb maradt. Kutyaszerűen megrázta a fejét, és kinyújtózott. Lába természetellenesen állt, térde hátrafelé kiegyenesedett. Egyetlen mozdulattal tépte le magáról az olcsó, bézs színű pólót. Kicsusszant az időközben túl naggyá változott rövidnadrágjából. Göndör szőrrel benőtt mellkasa keskenyebbé vált, napbarnított bőrét vörös pattanások borították el, amelyek a szemem láttára pukkantak ki és engedték szabadon a kemény és hosszú szőrszálakat. A pofája – nem bírom rávenni magam, hogy ezt arcnak nevezzem – megnyúlt, zöld szeme sárgává változott. Az átalakulás kezdete óta vagy harminc másodperc telt el, és a ruhahalom közepén máris ott állt egy hatalmas, szürke hím. Illetve nem pusztán hím, hanem egy farkas, csak vagy másfélszer akkora, mint amiket az állatkertben láttam.

Időközben a súlyemelőnő eljutott Kosztyához, aki lehet, hogy nem volt hajlandó nőkre kezet emelni, vagy a lány a súlyemelésen túl a közelharcban is jó volt, de tény, hogy azonnal sikerült Kosztyát egy cseppet sem baráti ölelésbe fognia. Igaz, a biztonsági főtisztet megkötözni nehezebbnek bizonyult, mint egy repülő dzsipet megállítani. A farkas még mindig a szakadt ruha darabkáit sepregette magáról, Kosztya pedig már kifordult a szorításból, és hátracsavarta a lány kezét, aztán a felkászálódó alkesz felé lökte. A sofőr, akit már kétszer is kiütöttek, elkapta a súlyemelőnőt, és nem hagyta elesni. A nő megvetően leporolta magáról a férfi kezét, megfordult, és hirtelen letérdelt. Tompa torokhangot adott ki.

Így aztán nem láttam, mit is akart csinálni. A szememet még erősebben csípni kezdte valami. Majdnem megvakultam, próbáltam kipislogni a könnyeimet, és a világ kezdett lassan kitisztulni. Megváltozott – elmosódottá és színtelenné vált. A színek kifakultak. Sárga homok, zöld lomb, kék ég – a színek hirtelen átváltoztak a szürke megannyi árnyalatává. Rázni kezdett a hideg.

– Megállni! Parancsolom! – Bezuhov jobb kezével megmarkolta a Dávid-csillagot, és kinyújtotta a bal kezét, mintha próbálna megragadni engem. Ujjai végéről vékony cérnák váltak le. Felettem lebegve összefonódtak egy súlytalan, pókhálóhoz hasonló hálóvá. A háló finoman a vállamra ereszkedett, én meg úgy éreztem, mintha lebetonoztak volna. A lábam megrogyott, a levegő beszorult a mellkasomba. Úgy tűnt, mintha valaki megnyomott volna egy kapcsolót, és a gravitáció legalább tízszeresére nőtt volna.

A világ végérvényesen szürkévé vált. A farkas, Kosztya, Bezuhov átlátszó, alaktalan árnyakká változtak. Hősies erőfeszítést tettem, hogy letépjem magamról a pókhálót, de ez nagyjából annyira bizonyult könnyűnek, mint megfordítani a Földet. Jéghideg levegő vágott a hátamba, és elvesztettem az eszméletem.

* * *

– Ljosa! Ljos! Elszundikáltál? – Felemeltem a fejemet az összekulcsolt karomról, és megláttam a mellettem álló anyámat. A nyakam hasogatott a fájdalomtól. A jobb karom elzsibbadt, vörös lenyomat éktelenkedett rajta. A párja, ha jól sejtem, a homlokomon volt. Vörös? Vörös, nem szürke...

Pislogtam egy sort, tétován néztem anyámra, és megpróbáltam felfogni, hol is vagyok. Minden jel arra utalt, hogy otthon anyánál. Asztal, krémszínű terítő – tőlem kapta újév alkalmából, és egy tányér borscs. A leves tetején úszkáló zsírszigetek azt mutatták, hogy a borscsot most azonnal meg kellene enni, amíg menthetetlenül ki nem hűl. Sehol egy vámpír, alakváltó, vagy a monokróm érzékelés fura hóbortja.

– Ha fáradt vagy, dőlj le a szobában! – tanácsolta anya, miközben gondterhelten mustrálta az arcomat. – A borscsot majd később megmelegítem.

– Mmmm... – Egy bizonytalan nyöszörgés volt a válaszom, és próbáltam eldönteni, mit is tegyek. – Hát, nem tudom...

Aludni nem akarózott. Enni se. Miféle kajáról lehet itt szó, miközben a szemed láttára történnek őrült dolgok? Ráérős őrület ez, teljes összhangban a korszak tömegkultúrájával. Régebben a skizofrének zöld emberkéket láttak, meg a bokrokban csücsülő KGB-ügynököket, most meg eljött az alakváltók és vámpírok kora.

A lelki vívódásaim minden bizonnyal jól tükröződtek az arcomon, mert anyám szó nélkül megfogta a jobb kezemet, és szakszerűen kitapogatta a pulzusomat. A pulzusom, mondanom sem kell, szapora volt. Nem csoda, ilyen rémségek után.

A vizsgálat eredményeként azt a tanácsot kaptam, hogy vegyek be Corvalolt, és feküdjek le. Máskor biztosan ellenszegültem volna, ám most szó nélkül engedelmeskedtem. Rendeznem kellett a gondolataimat, és vízszintes helyzetben ez jobban megy.

Ledőltem a kanapéra, és meglepő könnyedséggel végiggondoltam a nemrégiben látott álmot. Az egyetlen, ami a történések valótlanságáról árulkodott, az a Lexus „láthatatlan” rendszáma. Az álmokban gyakran történik ez: a kép élénk, azonban az apró részleteket, számokat vagy ismeretlen szavakat képtelenség megjegyezni.

Viszont az egész rémségre egyáltalán nem egy álom élénksége volt jellemző. Akárhogy is törtem a fejem, nem tudtam felidézni annak részleteit, hogyan jutottam el anyámhoz. Még magát az utat sem. Egyetlen emléket sem! Mintha kivágták volna, hogy a helyére az idióta alakváltós álmot tegyék.

– Anya, nem tudod, hánykor érkeztem?

– Ott az óra a falon – felelte anya a konyhából.

Komoran az órára néztem. Nyolc. A munkahelyemről fél hétkor jöttem el. Álltam egy órát a dugóban, úgyhogy fél nyolc előtt aligha érkezhettem. Szóval, ha hihetünk az álomnak, Kosztyával és az alakváltókkal legfeljebb fél órával ezelőtt találkozhattam. Ez nem stimmel. Otthonról idáig el lehet jutni fél óra alatt, de épp csak. Nem lenne időm elszundítani, és a borscs sem hűlne ki.

Felsóhajtottam, de magam sem tudom, hogy csalódottan vagy megkönnyebbülve. Elvégre az álom az csak egy álom. Bár... Belemosolyogtam az éterbe. Van viszont egy vitathatatlan bizonyíték – a titokzatos ismeretlen hívása a dugóban. A bejövő hívásnak tuti kell hogy nyoma legyen.

A kistáskám az előszobában hevert egy pocakos kisszekrényen. Ott, ahol mindig is hagyni szoktam. Nincs ebben semmi misztikum. Kikapcsoltam a szíjat, előhúztam az iPhone-t, és összerezzentem. A hátamon végigfutott a hideg. Az iPhone úgy nézett ki, mintha a spanyol inkvizíció, élén magával Torquemadával, űzte volna ki belőle a gonoszt. Ráadásul nem is egyszer.

A telefonon nem maradt egy ép pont sem. Az érintőképernyő megfeketedett, és repedések vékony hálója borította be. A műanyagon rusnya puklik meredeztek, a hátlap pedig egyetlen, megolvadt szélű, kipukkant hólyaggá változott. A SIM-kártyából nem maradt más, mint egy elszenesedett csonk.

Egy percig bambán bámultam az új telefonom maradványait, aztán óvatosan letettem a szekrényre, és nekiláttam a kistáskám átvizsgálásának. Kiderült, hogy a táskának is bőven kijutott a jóból. A bőr helyenként elsötétedett, az egyik válaszfalat mintha késsel szaggatták volna meg, a szíjról eltűnt az aranyozás, és felfedte az olcsó fém hibáit. Egyszóval, kidobni még korai, mások előtt megjelenni vele viszont már szégyen.

– Nem tudsz aludni? – hallottam anya hangját a konyhából.

– Aha – feleltem, és sietősen visszatuszkoltam az iPhone maradványait a kistáskába.

– Gyere már, legalább a borscsot fejezd be, mert még éhesen mész haza.

Őszintén szólva, minden gondolatom fontosabb volt most, mint a borscs. De a csodák kaleidoszkópja annyira kibillentett, hogy megadtam magam. A ház, amelyben a gyerekkorom telt, ha nem is a biztonság, de legalább a nyugalom és rend illúzióját keltette. Itt van például egy telefontartó polc, én szereltem fel tizenhat éves koromban. Itt meg egy kép, rajta egy tizenkilencedik századi volgai tájkép rozoga halászcsónakokkal és egy sor, a folyón leúsztatott rönkkel. Tovább a folyosón, a fal mellett áll az Orszk márkájú hűtőszekrény – a szovjet rezsim nehéz öröksége. Majd megszakadtunk, mire kirángattuk a folyosóra! Rendeltetésszerűen már nem használjuk, viszont kompótok és savanyúságok otthonául szolgál. Aludj nyugodtan, drága elvtárs...

Elárasztottak az érzelmek, és megsimogattam a hűtőszekrény oldalát, ahol hatévesen egy szöggel belekarcoltam, hogy „Fantomasz él”. Lesepertem a port, és megrezzentem, amikor egy békés felhőcske helyett a padlóra egy kis kékes csomó esett le. Mint Lera számítógépén...

– Mi tart ilyen soká? – Anya kinézett a folyosóra.

– Jövök...

Anélkül, hogy levettem volna a szemem a csomóról, behátráltam a konyhába. Lehuppantam a hokedlire, és bekanalaztam a másodszor is felmelegített borscsot, aminek nem éreztem az ízét.

– Mi újság a munkahelyeden? Mivel foglalkozol mostanában? – kérdezte anya kedvesen, miközben árgus szemekkel figyelte a fia étvágyát.

– Semmi különös... – Kényszerítettem magam, hogy mosolyogjak.

– És hogy van Lera?

– Anya! – őszintén felháborodtam. – Mit jelentsen ez? Hogyhogy hogy van Lera? Lera remekül van! Nem is értem, egyáltalán miért meséltem neked róla!

Anya felsóhajtott.

– Jó nagy hülye vagy te, Ljosa.

– Muszáj erről beszélni?! Nincs és nem is lesz köztünk semmi. Anya, fél fejjel magasabb, mint én!

– Mondom én, hogy hülye vagy – vonta le szomorúan a következtetést anya. – Uborka-paradicsom salátát kérsz?

– Nem kérek – vakkantottam oda dacosan, betettem a tányért a mosogatóba, és megpusziltam anyát. – Na én megyek.

* * *

Utoljára a múlt hétvégén voltam anyánál. Azóta az udvarán nem történt semmiféle változás. Régi, kopott padok, törött hinta, kicsorbult, levert járdaszegély. Hiába a számtalan levél és a lakók összegyűjtött aláírásai, a polgármester gondos keze idáig nem ért el. De egyáltalán nem ez volt, amitől ledöbbentem. Nem volt ott az autóm! Sem a szemközti ház céges parkolójában, sem a szomszédos lépcsőházak előtt, sem az udvari kihajtó melletti kis beugróban.

Különböző irányokba hadonászva, kétségbeesetten nyomkodtam a távirányító gombját. A riasztó nem jelzett. Hirtelen nagyon szerettem volna leülni, úgyhogy lehuppantam a legközelebbi padra. Mitévő legyek? Hogyan tovább? A kocsi hiánya önmagában nem zavart, mert jó időben gyakran jártam anyámhoz gyalog. Azonban az az elmélet, hogy autóval érkeztem ide a munkából, a szemem előtt hullott darabokra. De ha nem munkából, akkor honnan? És ha nem autóval, akkor hogy? Repülővel?

A vállamat egy kéz érintette meg. Összerezzentem, felugrottam és megfordultam.

– Alekszej, ne aggódjon!

Első ránézésre a lány úgy húszéves lehetett. Pufók volt, a bőre sosem látott napfényt, arany színű haját nehéz copfban hordta. Könnyű, világoskék pöttyös nyári ruhát és kopott szandált viselt, fél arcát napszemüveg fedte el. Az egész megjelenése kicsit rendetlen, kicsit kusza volt, mintha különböző építőkészletből rakták volna össze. A haját az egyikből, a ruháját a másikból, a szemüvegét egy harmadikból. Az ugrásomra nem reagált sehogy, csak leengedte a kezét és elmosolyodott.

– Alekszej, csak el ne fusson! – kérte tőlem. – Most már minden rendben lesz. Jó emberekhez viszem magát, ők majd mindent elmagyaráznak. – A hangja homályosan ismerősnek tűnt, a mondatai pedig nyilvánvalóan a negyedik építőkészlet részét képezték. Viccesnek tűnt.

– Elnézést, hogy is hívják?

– Anna – felelte a lány egyszerűen, belőlem pedig eltűnt a röhincsélés legkisebb vágya is.

A lány odalépett hozzám, és megfogta a kezem. Ujjai vékonyak és forrók voltak. Levendula illata csapott meg.

– Tisztában vagyok vele, hogy az elmúlt napokban sok mindenen ment keresztül. De többé nem kell félnie – mondta a lány egy pszichológus hanglejtésével, aki egy öngyilkost próbál meggyőzni, hogy lépjen el a tető szélétől. Volt benne valami elbűvölő a kissé összevissza külső ellenére. Mint Kosztya biztonsági főtisztben.

– Mi történik? – préseltem ki magamból. – Ezek az álmok...

Ujját az ajkamhoz érintette.

– Később. Ígérem, hogy mindenre kap magyarázatot. Most pontosan azt kell tennie, amit mondok. Elképzelni sem tudja, mennyire fontos ez. Ide. – Kezemnél fogva behúzott a lépcsőház hűvös félhomályába. – Itt sötét van, ugye? Nézzen le! Keresse az árnyékot!

– Mit keressek?

– Az árnyékot. A saját árnyékát. Azt, ami a padlón van.

A levendula illata erősebbé vált. Gépiesen engedelmeskedtem, figyelmen kívül hagytam a fura kérdést. Istenkáromlásnak tűnt volna, ha ellentmondok a lánynak.

– Az a lényeg, hogy ne aggódjon. Lélegezzen egyenletesen! Próbáljon ellazulni! Átvezetem magát, csak ne zavarjon meg benne! Nézze a saját árnyékát! Ne figyeljen a padlóra! Csak az árnyék a fontos. Képzelje el, hogy egyre sötétebbé válik, hogy nincs mögötte semmi...

Úgy bámultam a hosszúkás foltra, mint akit megbabonáztak. A lépcsőház földszintjén nem voltak ablakok, csak egy magányos, homályos lámpa. Gyenge fényében az árnyék szinte eltűnt a szürke betonpadlón.

– Egyre sötétebb és sötétebb. Abszolút fekete – suttogta a lány. – Élő, sűrű homály...

Kellemetlen hideg csapott meg, a hátam libabőrös lett. De már nem tudtam elszakadni a sötét folttól. Mint ahogy képtelen voltam nem követni az építőkészletből összerakott ismeretlen lány szavait.

Az árny megingott, és mintha egy pillanatra elszakadt volna a padlótól.

– Lépkedj! – kiáltott a lány, és megrángatta a kezemet. Én pedig beleléptem a szemben felemelkedő homályba. Fújni kezdett a szél, a hűvös őszi szél, amely nem passzolt a meleg augusztusi időjáráshoz. Az egyetlen lámpa kialudt, de a lépcsőház valamiért világossá vált. Fura szürke fény volt ez, amely nem eredt sehonnan, és megfosztotta színétől a zöldre festett falakat. Mindent az a kékes színű porcsomó borított, amit a munkahelyemen és anyám lakásában is láttam. A padlón, a falakon, a plafonon. Egy magányos pókháló úszott el mellettem, és szinte ugyanabban a pillanatban felharsant a lány lelkendező hangja:

– Sikerült! – Váratlanul magához húzott, és szájon csókolt. Aztán azonnal hátralépett. – Jaj, Ljosa, ne haragudjon! Csak annyira örültem, hogy minden összejött. Nagyon, nagyon fontos volt, hogy sikerrel járjon!

A lány szó szerint ragyogott a boldogságtól. Kicsit őrült benyomást keltett. Viszont eltűnt a mesterkéltség. Ruhája, szandálja, hajfonata nem változott külsőre, viszont most már harmonikus egységet képeztek. Csak a napszemüveg maradt felesleges. Valamiért úgy tűnt nekem, hogy a lánynak ezt azonnal le kell vennie.

– Menjünk! – A lány megint húzni kezdett a kezemnél fogva, vissza az utcára, anélkül, hogy hagyta volna, hogy magamhoz térjek. – Látja? Ezt a helyet nevezik Homálynak, ez a leendő otthonunk. Akkor jöhet ide, amikor csak akar. Meglepő, igaz?

Körbenéztem. Az igazat megvallva, azon kívül, hogy leküzdhetetlenül égett bennem a vágy, hogy mindenben egyetértsek ezzel a fura lánnyal, más lelkesedést nem éreztem. Minden úgy nézett ki, mintha a nukleáris tél világába csöppentem volna. Csak hó nem volt.

A nap eltűnt, eltűntek a felhők is, az égboltot mintha bevonta volna egy véget nem érő, színtelen függöny, amelyen keresztül csak tompa, szűrt fény verekedte át magát. A fákon nem maradt lomb, kiszáradt csonkokká változtak. A házak falai megrepedeztek, itt-ott még a téglák is morzsolódni kezdtek. Az aszfalton is repedések futottak végig, eltűnt a fű is. A kopasz föld száraznak és terméketlennek tűnt. És mindent por borított. Nem az a bolyhos és csomós, mint a lépcsőházban, hanem az a fajta, amit még az úton is észre lehet venni. A hűvös és kellemetlen szél egyáltalán nem zavarta a port. Mint ahogy a lányt sem, aki őszinte örömét lelte a posztapokaliptikus tájképben.

– Mennünk kell – mondta sajnálkozva. – De még visszatérünk ide. Most lerakok egy rövid utat, ne ijedjen meg!

Anna elengedte a kezemet, és fellendítette a karját. A bőrömet csípni kezdte valami, ami egyszerre volt fájdalmas és kellemes érzés. A levegő besűrűsödött és tejfehérré változott. Közvetlenül előttünk egy gyöngyházszínű örvény jelent meg. A sűrű köd lassan forgott a láthatatlan tengely körül.

– Menjünk! – A lány újra megragadta a kezemet. – Ne féljen, ezt portálnak hívják. Egy másik helyre visz ki minket. Ott már barátok várják magát, akik majd mindent elmagyaráznak.

* * *

Az utazás rövid volt. Három lélegzetvétel az örvény-portál belsejében, és körülöttünk újra poros, szürke világ terült el. Arctalan, lepukkant építmények, a levegőben lebegő pókháló, a járdán lassan kúszó átlátszó árnyak... és előttünk egy fehér fényt árasztó torony.

– Alekszej, hallgasson végig figyelmesen! – mondta a lány kicsit elkomorodva. – Tovább már nem mehetek. Most el fogja hagyni a Homályt, és egyedül marad. Az a legfontosabb, hogy ne maradjon le sehol, és ne hagyja, hogy bármi is elvonja a figyelmét. Látja azt a világító épületet? Menjen egyenesen oda! Mondja el az őrnek, ki maga, és ha ő nem érti meg, tegye hozzá, hogy az Éjszakai Őrséghez kell eljutnia. El fogják oda kísérni. Mindent megértett?

Reszketve bólintottam. A szám kiszáradt, a fejem mintha vattával lett volna tele.

– Jó. Most pedig nézzen le! Megint meg kell látnia a saját árnyékát. Emlékszik, hogy jutott át a Homályba? Ahhoz, hogy visszatérjen, ugyanazt kell tennie. Csak egyszerűbb lesz.

A lány odalépett hozzám, és megint megcsókolt, de ez alkalommal az arcomat. Elmosolyodott.

– Köszönöm. Tényleg nagyon örülök, hogy végre találkoztunk. Most pedig keresse az árnyékot...

A visszatérés olyan volt, mint egy tízméteres toronyról beleugrani a medencébe. Egyik pillanatban még fonod magad a torony szélén, a következőben meg már becsapódsz a hideg, feszes vízfelszínbe. Bedugul a füled, telemegy az orrod vízzel. Prüszkölve igyekszel a felszínre, és végre eléred a szabadságot.

Viszont a nyomában azonnal megérkezik a félelem, ami vak, és amitől beborít az utálatos, ragacsos veríték. Még az árnyak világa, amit sikerült megjárnom, sem riasztott annyira, mint annak az őre. A kedves és vidám szőkeség, aki bőkezűen osztogatta csókjait. Csak mostanra sikerült levetkőznöm magamról azt a fura kábulatot, amely arra késztetett, hogy mohón figyeljem minden szavát, és szó nélkül engedelmeskedjek az utasításainak.

Egy kerek tér szélén álltam. Körülöttem egy autópálya gyűrűje, középen Csapajev kőszobra. Köztem és a szobor között gondosan ápolt pázsit begóniával és frissen festett, égszínkék padok, amelyek közül a legközelebbire le is ültem. Rögtön nyüzsögni kezdtek körülöttem a szúnyogok. Az augusztusi nap eltűnt a házak mögött, és a vérszívók vadászni indultak. A kezemre csaptam, szétkentem egy szúnyogot, és komoran a világító torony felé néztem. A normális világban ez egy hétköznapi, nem túl magas ház volt. A földszinten egy gyógyszertár, fodrászat és valami hivatal gondosan rendben tartott verandája. Úgy tűnt, hogy ez volt az úti célom.

Nem akaródzott menni. Hogy elodázzam a döntést, még egyszer megpróbáltam eligazodni az engem körülvevő túlvilági ugróiskolában.

A vámpírlánnyal még többé-kevésbé világos volt minden, ő csak a véremet akarta. Bezuhov és bulgakovi társasága sem váltott ki belőlem baráti érzéseket. A rendőr Kosztya, úgy tűnik, az én emberem, legalábbis hozzám hasonlóan nem kedvelte Bezuhovot. Anna... Hirtelen megértettem, hogy a lánnyal kapcsolatban nincsenek negatív érzéseim. A pánikszerű rettegést felváltotta a méltóságteljes nyugalom. És még az is eszembe jutott, hogy hallottam már a lány hangját. Az a fura telefonhívás a dugóban, amiben megígérte, hogy megvárja az érkezésemet. Csak a lány helyett Kosztya fogadott...

Felsóhajtottam. Miért is ne fogadnék neki szót? Milyen más lehetőség áll előttem? Az otthoni címemet tudják, a rokonaim címét úgyszintén. Kérjem meg egy barátomat, hogy fogadjon be éjszakára? Vegyek ki szobát egy szállodában? És utána? Utazzak el egy másik városba? Menjek el a rendőrségre, és tegyek feljelentést, hogy alakváltók és vámpírok vadásznak rám?

Ránéztem a szoborra, amit galambok rondítottak össze. A kőből készült Csapajev, aki a tér közepén az idő végezetéig lovagol, közömbösen szemlélte tépelődésemet.

Lehetséges-e, hogy hétköznapi módon oldunk meg természetfeletti problémákat?...

Sóhajtva felálltam, és búcsúzóul intettem a szobornak. Átmentem az úton, és felszaladtam a verandára. Mi is volt a jelszó? Éjszakai Őrség?

A kezem egy centire állt meg a csengőtől. Az a fura érzésem támadt, hogy ha megnyomom a gombot, akkor visszafordíthatatlanul megváltozik az életem. „Mintha eddig nem változott volna meg teljesen” – suttogta odabent egy gúnyos hang. Én meg azt tanácsoltam neki, hogy duguljon el.

A hátam mögött egy villamos csörömpölt el. Nyomni vagy nem nyomni, az itt a kérdés...

– Alekszej! – A hátam mögül jövő kiáltástól összerezzentem. Megfordultam, és megkönnyebbülve sóhajtottam fel. Persze korai volt még az öröm, de jelen állapotomban a meggyötört agyam készen állt arra, hogy bármi, kicsit is pozitív dolgot benyeljen. Az érkező villamosról Kosztya szállt le. Szeme alatt egy monokli ékeskedett, bal kezén pedig egy mély karcolás jelent meg. Türkiz színű ingéről a fele gomb hiányzott, letépett zsebe pedig magányos cafatként lógott. Azonban Kosztya ettől cseppet sem jött zavarba. Lendületesen felszaladt a verandára, és tetőtől talpig végigmért, őszinte örömmel vegyes meglepetéssel.

– Te aztán nem vagy semmi! Hogy találtál meg minket?

Hirtelen hunyorogni kezdett, és a frizurámat kezdte mustrálni. Automatikusan végigsimítottam a hajamon.

Kosztya arca kisimult.

– Hála neked, Fénypárti, mert én meg attól tartottam... Na mindegy. Menjünk! – Barátilag megveregette a vállamat, amitől megrogyott a lábam. A fiatalember ereje valóban nem mindennapi.

– Az Éjszakai Őrségnek dolgozol? – Csak ennyit bírtam kipréselni magamból.

Kosztya szeme elkerekedett.

– Ezt meg honnan...? Ja, jó, majd odabent elmondod.

Kosztya előrefurakodott, és megnyomta a csengő gombját.

* * *

A dolgozószoba semmiben sem tért el száz másik irodai dolgozószobától. Olcsó, forgácslap bútorok famintás laminálással. Ruhásszekrény, állványok, telerakva degeszre tömött, különféle színű mappákkal, és egy, a papírrengetegben reménytelenül elveszett íróasztal. A papírhalomból őrtoronyként magaslott ki egy fekete műanyag iratrendező.

Az asztalnál a Fénypárti mágus, Makszim ült. A tőle balra álló széken az alakváltó Kosztya terpeszkedett. Jóval frissebben nézett ki. A szeme alatti kék folt már majdnem felszívódott, a karcolásból csak egy rózsaszín heg maradt. A megtépázott türkiz inget felváltotta egy friss bézs színű, vizes, tüsi haja akkurátusan hátra volt fésülve.

– ...és akkor ez a szarházi rádobta Ljohára a hálót. Én orrba vágtam, a farkas és a medvelány meg nekem rontottak. A farkas kapott a sunyi szürke képébe, de a medvét nem tudtam megtörni, muszáj volt átváltozni. Erre még az ő vámpírjukat is odaette a fene, szóval Ljohára már nem is maradt erőm. Aztán meg nézem, az a dagadt képű jelez valamit. És közben olyan szétszórt. Körbenéztem – Ljoha sehol. Nyomás a Homályba, de ott meg csak a háló maradékát találtam. És a Setétek sem értenek semmit. A lényeg, hogy végül ez az egész valahogy véget is ért. A farkas megpróbált szagot fogni, de semmi. Aztán elmentünk leellenőrizni a lakást, de ott sem volt. Én még mászkáltam a környéken egy kicsit, de Ljohát mintha a föld nyelte volna el. Nem tudtam mást tenni, elindultam az irodába. Sokáig nem jött villamos, aztán meg nézem, a srác a küszöbön álldogál. Hát így áll a helyzet.

Kosztya helyeslőn nézett rám, és felmutatta a hüvelykujját.

– Veled kapcsolatban minden világos – sóhajtott Makszim. Az ápolt és jó megjelenésű Kosztyával ellentétben a mágus inkább hasonlított egy remetére, aki egész életét a hegyekben élte le, és csak akkor jött le a városba, ha nagyon muszáj volt. Igen, simára volt borotválva az arca, nagy kockás, divatos inget viselt, és arcszeszt is használt. De nem tudtam szabadulni attól az érzéstől, hogy nem ebbe a világba való. Lehet, hogy erről az enyhén rendetlen frizurája vagy a szétszórt kinézete tehetett. Nem tudom. De valami más még nagyobb hatással volt rám. Mint minden valamire való remete, Makszim Makszimovics is hasznosan töltötte az idejét a hegyekben. Lehet, hogy a nirvánát nem sikerült elérnie, de a megvilágosodásig minden bizonnyal eljutott. Egy kilométerre érezni lehetett körülötte az erőt, ami jószándékú és puha volt, de ha kellett, a földdel tett egyenlővé bármit, és a folyókat is képes volt megfordítani. Úgyhogy igazi mágus volt, nem kamuzott, és minden szavát azonnal elhittem.

Míg Kosztya rendbe szedte magát, a mágus röviden kikérdezett a kalandjaimról. Kérdéseket nem tett fel, némán hallgatott, madárként oldalra billentve a fejét. Amikor pedig befejeztem, még egy percig álldogált az ablaknál, és nézte a hold sápadt korongját.

– Kellemetlen történetbe csöppentél, Ljosa – mondta végül. – De adja Isten, hogy minden rendbe jöjjön! Az a lényeg, hogy itt biztonságban vagy, a többit meg majd apránként elrendezzük. Most pedig jól figyelj!

És beszélni kezdett. Mesélt a Másfélékről, a Fényről és Setétről, a Megállapodásról, az Őrségekről. Az elbeszélés közepén Kosztya jött be hangtalanul. A mágust nem szakította félbe, hanem a karján éktelenkedő karcolást figyelte, amely a szemem láttára húzódott össze.

– Hát ennyire bonyolult ez, Ljosa – fejezte be végül Makszim Makszimovics. – Bocsáss meg, hogy ilyen tömören, de nem vagyok egy szónok. Ha itt lenne a főnök, ő mindent átgondoltan és rendszerezve el tudna mondani, de most épp Moszkvában van. És veled mi történt? – A mágus Kosztyához fordult, aki azonnal elmesélte a lépcsőházi verekedésünket, és tette mindezt olyan stílusban, hogy a fejemre zúduló információ okozta sokk ellenére is elmosolyodtam.

Makszim Makszomovics nem volt elragadtatva a vidám történettől.

– Nagyon odavagytok ti ezért – mondta, és rosszallóan nézett Kosztyára. – Ezt megruháztam, annak behúztam...

– De mi mást csináljunk velük? – lepődött meg a biztonsági főtiszt. – Elvégre Setétek. Vertük, verjük és verni is fogjuk őket. Annál is inkább, hogy ők ütötték bele az orrukat. Alekszej egy hasonítatlan Másféle. Százszor elhangzott már: aki elsőnek megtalálja, azé.

Makszim Makszimovics felsóhajtott.

– Nem azért avatkoztak be, hogy Ljosát hasonítsák. Éjjel történt itt egy eset, a Setétek egyik vámpírja eltűnt. Nem érték el, és kész. Elkezdték keresni, erre kiderült, hogy meghalt. Valaki elintézte.

Kosztya felhorkantott.

– Amint élsz, úgy halsz meg. Nekünk ehhez mi közünk?

– Semmi. Csak hát Ljosa otthonától egy háztömbnyire intézték el a vámpírlányt.

– Nagy ügy.

– ...aki halála előtt nem sokkal Alekszej véréből akart inni.

– Hogy micsoda? – Kosztya szeme elkerekedett.

– Úgyhogy a Setétek egyáltalán nem hasonítani akarták Ljosát. Hanem elkapni a vámpírlány meggyilkolásáért.

– Azta! – Kosztya nem titkolt lelkesedéssel nézett rám. – Te tényleg elintézted a lányt?

– Alekszej nem emlékszik semmire – felelt helyettem a mágus. – Én pedig komolyan kételkedem abban, hogy a gyilkosság az ő műve lenne.

– De még ha az övé is lenne – horkantott fel az alakváltó –, mivel állhatnának elő? Elvégre a fiú Másféle, még ha nem is hasonított. Egy ilyet megtámadni bűn, úgyhogy a vámpírlány magának kereste a bajt. Már ha egyáltalán volt engedélye, ami szintén nem biztos.

A mágus újra felsóhajtott.

– Ennek most már nincs jelentősége. A vámpírlány halott, te meg, a dolgok állása szerint, a gyilkosság gyanúsítottját védted.

– Hát, hallod! – háborodott fel Kosztya. – A gyilkosságról senki nem szólt egy szót sem. Rám rontottak, mint az eszelősök, mégis, mit kellett volna tennem? És különben is, ha a mieinket cserbenhagyjuk, akkor, az ördögbe is, miféle Fénypártiak vagyunk?!

A mágusnak nem volt ideje válaszolni. A telefon idegesítő hangon csörögni kezdett.

Makszim Makszimovics felvette. Sokáig hallgatta a láthatatlan hívót, válaszolt valamit, elkomorodott, és váltott vele még néhány mondatot. Hirtelen megértettem, hogy hiába ülök egy méterre a mágustól, nem értem egyetlen szavát sem.

Makszim Makszimovics bontotta a vonalat, és egy darabig tűnődve nézett hol rám, hol Kosztyára.

– A Nappali Őrség ki akarja hallgatni Alekszejt – mondta végül. – Azt javasoltam, hogy jöjjenek el az irodánkba, itt aligha mernek majd provokálni minket.

– Provokálni? – kérdezett vissza vidáman Kosztya. – Mi az, talán keveset kaptak tőlem?

– A jelek szerint eleget, ha már fentről telefonálnak.

– Ezek szerint a moszkvai góré is felemeli a seggét a székről, és személyesen teszi tiszteletét nálunk?

Makszim megrázta a fejét.

– Nem, Kosztya, a Fénypártiak főnöke nem jön. Ellene nem lenne kifogásom. Sajnos Jurij jön hozzánk. És nagyjából fél óra múlva ér ide.

Kosztya váratlanul szitkozódni kezdett, ráadásul meglehetősen trágár módon.

– Hogy az a ... Hát mi a fene kell itt neki?!

– Figyelmeztesd az őröket! – mondta Makszim nyugodtan. – Telefonálj Ingának! Mondd meg neki, hogy azonnal jöjjön az irodába, én meg hívom Moszkvát.

Kosztya puskagolyóként repült ki az ajtón. A mágus rám nézett, és alig láthatóan elmosolyodott.

– Az a legfontosabb, Ljosa, hogy ne aggódj. Jurij vagy nem Jurij – amíg velünk vagy, senki nem nyúlhat hozzád egy ujjal sem.

{1} gopnyik: volt szovjet köztársaságokban, alacsonyabb társadalmi osztályú (általában 25 éves kor alatti) külvárosi fiatal férfiakra utal, akik alacsony iskolai végzettségű és jövedelemmel rendelkező családokból származnak.