részlet

© Alexander Brody, Nagy József, 2019

Ez a könyv két ember párbeszéde. Két különböző háttér, korszak, életforma, foglalkozás és tapasztalat találkozása. Ennek ellenére a két szív rendszerint hasonlóan dobog, a két lélek ugyanarra rezdül, a két agy hasonló srófra jár. A különbség csak annyi, hogy az egyik, a fiatalabb, elsőrangú.

Alexander Brody

Ez a könyv interjúkötetnek indult, s végül az is lett, csak nem úgy, hogy az egyik kérdez, a másik válaszol, hanem úgy, hogy az egyik kérdez, a másik válaszol, aztán visszakérdez, s nem lehet mindig nem viszontválaszolni. Billen persze a kötet, s nem csak azért, mert a nyolcvanhat év több az ötvennél, de hát mit lehet tenni, amikor egy Bródy írja a szabályt.

Nagy József

Budapest, 2019 márciusa

Rózsa Erika felvétele

Utcanévtábla alatt – Ajánlás az Olvasónak

Bródy Sándor utca 34–48. Ez az utcanévtábla lóg a dolgozószobád falán. Kaptad? Vagy eleve alatta születtél?

Hát, van pár súlyos tábla, persze csak képletesen, amit a bölcsőm fölé akasztott a családom.

Édesanyád festőművész, édesapád üzletember, a magyar lóversenysport második Széchenyije. Nagyapád Bródy Sándor, nagybátyád Hunyady Sándor, unokatestvéred a kétszeres olimpiai bajnok vízilabdás Bródy György. Van országgyűlési képviselőtök, Bródy Ernő, Nobel-díjasotok, Gábor Dénes, a kriptonizzót Bródy Imre találta fel. Te pedig találkoztál, barátkoztál Jávor Páltól Albert Einsteinen, Audrey Hepburnön, Molnár Ferencen és Jorge Luis Borgesen át John Lukacsig, Antall Józsefig és Faludy Györgyig. Nem sorolom tovább.

Már az pimasz dicsekvés részemről, hogy az én személyem kapcsán idézed ide őket. Az életem arról szól, hogy folyamatosan rá kell jönnöm, milyen kis pont vagyok másokhoz képest.

Azért nem egy rossz élet a tiéd.

Ez kétségtelen, és igazán boldog vagyok vele.

Még szinte gyerekként kikerültél Amerikába, ott végeztél a Princetonon, majd kifutófiúból nemzetközi elnöke lettél egy amerikai hirdetési vállalatnak, a Young & Rubicamnek, amit a világ legnagyobb reklámcégévé tettél. Nem annyira kis pont, aki vagy.

Úgy helyes a megfogalmazás, hogy a Young & Rubicam nem általam, hanem abban az időben, amikor én voltam a vállalat nemzetközi elnöke, lett a világ legnagyobb, legismertebb reklámcége. Dolgoztam érte.

A Bródy Sándor utcatáblának mi a története?

Fölhív egy barátom, hogy a Bródy Sándor utcai barkácsboltban látott néhány eladó Bródy Sándor utcatáblát. Lemegyek, nézem, mindegyik ütött-kopott. Mondja a tulaj, sajnálja, de a múlt héten értékesítette az utolsó szép példányt a szemben lévő virágosnak. Átmegyek, ott a tábla, kérdem, eladó-e. „Nem eladó – így a hölgy –, de amúgy miért kellene ez magának?” „Hát mert Bródy Sándor unokája vagyok.” Mire a nő: „Valóban? Akkor ez jár önnek. Tessék, ajándék.” „Hogyhogy?” „Mert én meg Madách ivadék vagyok. És egy Madách egy Bródytól nem fogad el pénzt olyanért, ami igazából Bródyt illet.”

Odavannak érted az emberek.

Én vagyok oda az emberekért.

Szerény vagy és udvarias. A legudvariasabb, akivel valaha találkoztam.

Ilyennek neveltek, nem volt más választásom. Gyerekként egy vasárnap meséltem odahaza az aktuális hőstetteimet, mikor is apám rám szólt: „Fiam, csak ne dicsekedjen, mert magának nagyon sok oka van szerénynek lenni.” Úgy találtam, igaza van, s jó tanácsa végigkíséri az életemet. Aki megérti, hogy van oka szerénynek lenni, az nem lehet nem udvarias. Egy angol írónővel, a nagy utazó, Alexandriát és a Közel-Keletet egyedül bejáró Freya Starkkal értek egyet, aki szerint az udvariasság önmagában lényegtelen tulajdonság, viszont valamivel párban, na, az már igen! Csak azt a valamit kell megtalálja, megcsinálja az ember… De mi ez a diktafon?

Másfél évtizede beszélgetünk, eszünk, szivarozunk, hallgatom a történeteidet, és legalább tíz éve győzködlek, hogy csináljunk egy interjúkötetet. Itt az idő.

Korai. Még csak nyolcvanöt múltam.

Ahogy az író, újságíró Jolsvai András barátunk mondja: Egyszer élünk…

…és ez már az! A legjobb duma, amit valaha hallottam.

Szóval? Könyvezünk?

Egy feltétellel.

Elfogadva.

Én is kérdezek tőled.

Tőlem? Mit?

Azt bízd csak rám.

Keveset, ha kérhetem.

Valamennyit.

„Ahogy bemutatkozom, néznek nagy tisztelettel, de ez a tisztelet persze nem engem illet”

Összekevernek a nagyapáddal?

Tizenöt évesen kikerültem Amerikába, ott ismeretlen a Bródy Sándor név, nincs kivel összekeverjenek. Idehaza is csak azt tudja az átlagember, hogy a Magyar Rádió régi épülete a Bródy Sándor utcában áll. Ahogy bemutatkozom, néznek is nagy tisztelettel, de ez a tisztelet persze nem engem illet. Szoktam mosolyogni magamban, amikor egy idegen azzal kezdi, hogy szereti az írásaimat.

Rajzoljunk családfát.

Soká fog tartani.

Sebaj. Ki mással kezdenénk, mint Bródy Sándorral.

Csapongó és csapodár őstehetség. Ellentétben feleségével, nagyanyámmal, Rosenfeld Izabellával, aki megbízható, a férje mellett kitartó, gyönyörű nő, nagyapa társa és nem mellesleg írói versenytársa volt, Fehér Judit néven publikált Herczeg Ferenc lapjában, az Új Időkben. A harmincas éveinek közepén így emlékezett vissza lánykorára: „Szerettem az irodalmat, fiatal létemre majdnem olyan erősen érdekelt, mint a szerelem.”

Hogyan ismerkedtek meg?

Egy esküvőn, s rögtön egymásba szerettek. Izabella pedig hamarosan bejelentette az édesapjának, hogy férjhez megy. Innentől hadd olvasom fel a történetet, melyet jóval később egyik közös gyermekük, Bródy István jegyzett le:

„Rosenfeld Salamon, miután megállapította, hogy Bródyt jobban ismerik Erdélyben a végrehajtók és a színészek, mint a bankigazgatók, megjelent egy napon Bródy kolozsvári lakásán, hogy visszavásárolja a lányát az írnoktól. Dél volt már, a lakás ajtaja nyitva, és az ágyban meztelen testtel ott szivarozott a hosszú hajú újságíró. Salamon megállt háromlépésre az ágytól, és anélkül, hogy megnevezte volna magát, feltette a kérdést: »Mennyi?« Az író nem értette, mit akar a szürke lüszterruhás, jóképű, középkorú úriember, és visszakérdezte: »Mi az, hogy mennyi?« »Mennyi az az összeg, amennyiért ön hajlandó lemondani a Bella lányom kezéről?« – mondta Salamon, és már kezdte kigombolni bugyellárisát belső mellényzsebéből. Bródy Sándor felült az ágyban, elhajította szivarját, és kezével az ajtó felé mutatott: »Mars ki!« Az idegennek tetszhetett a válasz, közelebb lépett az ágyhoz, kézfogásra nyújtotta a kezét, és elismeréssel pótolta ki a belépéskor elmulasztott köszöntést: »Hát akkor adjon isten, hírlapíró úr.«”

Hosszú hajú, szivarozó újságíró?

Az. Láttam olyat én is. Sőt, most is látok egyet.

De neked nincs okod tőlem félteni a lányodat.

Ez igazán megnyugtató.

Na de vissza nagyapádékhoz. Bródy Sándor és Rosenfeld Izabella nem sokkal az apósi vizit után összeházasodott, öt gyerekük született, egy lány és négy fiú: 1891-ben Bródy Mária, 1892-ben András, 1894-ben István, 1898-ban a te édesapád, János és 1900-ban Illés. De hiába a bőséges gyermekáldás, hosszú hajú nagyapád nem bírta a kötöttséget.

Miközben igazán felelősségteljesen viselkedett. Egy családi barát, Feszty Árpádné Jókai Róza írta róla:

„…az éjszakákat, a komoly irodalom kárára, szerkesztőségekben töltötte, akkoriban tényleg úgy dolgozott, mint egy állat kis családjáért, az asszony pedig összehúzódott, spórolt.” Jókai Róza a házasság kilátástalanságáról is beszámolt: „Nem elég a szépség, a szerelem, az akarat, nem elég az intelligencia, a zsenialitás ahhoz, hogy két ember boldog legyen és meg tudjon maradni egy szűk kis lakásban együtt – ha nem összeillők se hibáik, se jó tulajdonságaik, se szokásaik, se létfeltételeik. […] Bródynénak is írónak kellett volna lenni. Nagy, férfias tehetség volt. Valami egyenes, harcias, hajlíthatatlan, nőnél egészen ritka keménység, erő volt a lényében. Hű, fanatikusan hű egész a konokságig urához, de épp oly hű mindenhez, amit egyszer övének vallott: elvekhez, kötelességekhez, meggyőződésekhez. Mikor észrevette, hogy ura nem lehet hű, nincs a természetében, az egész férfinemet megvette örökre. Mártírium lett az élete. Nem tudott testvér, pajtás lenni, csak szerelmet várt az urától. Ha képes lett volna erre, sohasem válnak el.”

Mikor váltak el?

Azt követően, hogy kislányuk, Mária nyolcéves korában meghalt. S hogy a tragédia teljes legyen, nagyanyám kevéssel a válás után, 1908-ban, harminckilenc évesen utánahalt a gyereknek. Nagyapám sok évvel később ezt írta: „Végre is nem becstelenség az, hogy én, aki a múltban olyan férfiúnak látszom, mint aki legalább száz szoknya hullámai között fuldokol –: nem ismertem és nem szerettem mást, csak ezt az egy kis vörös nőt, aki elvált tőlem és azután meghalt.” Kapcsolatukról legszebben és talán leghitelesebben apám írt A Toll című lap szerkesztőjének, azt követően, hogy ott Rosenfeld Izabelláról és Bródy Sándorról néhány pontatlan információ jelent meg. Mutatom a levelet, amely a hibátlan modorú édesapámról is képet ad.

„Kedves és Tisztelt Szerkesztő Úr!

Az ön lapjában, A Tollban, vagy két hónappal ezelőtt Füsi József tanár úr, a kitűnő irodalomtörténetíró cikket írt Bródy Sándornak – az apámnak – R. Bellához, írói nevén Fehér Judithoz – az anyámhoz – való viszonylatáról.

A cikkben finomság és gyengédség szempontjából még a legtúlzóbb fiúi pietás sem találhat kivetnivalót. Nem ebből a szempontból szeretnék hozzászólni Füsi dr. írásához, hanem csupán egynehány ténybeli adatot akarok kiegészíteni, és igen kevés hibás beállítást a maga helyére tolni.

Ami az adatokat illeti: Bródy Sándor későbbi feleségével 1888-ban ismerkedett meg egy Heves megyei esküvőn. Anyám ekkor Hevesen élt, édesanyja második urának, dr. Füzessy József járásorvosnak házában. Innen ment át Átányra egy lakzira. Az esküvő vendégei közt ott volt Bródy Sándor is, akkor már budapesti és nem kolozsvári újságíró.

Több mint egyéves küzdelem előzte meg az esküvőt. A harcoló felek nem annyira a szerelmesek voltak, mint anyám szülei. Ők se éltek együtt: anyám apja Debrecen környékén gazdálkodott, anyja pedig már évekkel előbb férjhez ment a hevesi járásorvoshoz, Füzessy nagyapához. Így hát nagyon nehéz volt R. Bellát férjhez adni, hiszen apja és anyja külön-külön ismerkedett meg Bródy Sándorral, és mindegyiknek megvolt a maga véleménye Bella jövendőbelijéről. Gazdálkodó nagyapám a vallás szabályait betartó földbérlőt szeretett volna lánya férjéül, rendkívül eszes és világi nagyanyám pedig modern pesti intellektuelt. Egyik se a regényhős külsejű írót és újságírót, akinek könyveiről, párbajairól, kalandjairól és pénztelenségéről többet beszéltek az eseménytelen és pletykaéhes vidéken, mint Pesten.

Az igazi harcot anyámnak szüleivel kellett megvívnia, és ha a levelek nem is mondják el a teljes igazságot: a tény mégis az, hogy anyám volt a harcra termett, nem az apám. Az ő energiája győzte le a szülőket, nem pedig apám céltudatosnak éppen nem mondható érzelmes viselkedése.

Ez az a pont, ahol nem lát jól Füsi József, itt borítja homályba a levelek forró hangja a tényeket. De a cselekvés mindig igazabb, mindig jobban fejezi ki a valóságot, mint egy szerelmes lánynak vagy egy lázas írónak az írása. Anyám annyira nem ismert el más akaratot, mint a sajátját, annyira szabad ember akart lenni: hogy éppen környezete daca volt az, amely belévitte ebbe a házasságba, amit csak szíve helyeselt, de esze nem.

Később is, már asszonyként és anyaként, minden cselekedetében megnyilvánult példátlan energiája, amelyben azonban nem volt a makacsságnak semmi nyoma. Ő tisztán mérlegelte a körülményeket, világosan látta az ellenállásokat, helyesen ismerte fel az ellentéteket, de mégis mindennek és mindenki ellenére ment a saját célja felé.

Ez volt kettőjük között a legnagyobb különbség és számtalan ellentét oka. Apám opportunista volt, aki szerette a békét, a kényelmet napi életében, a problémanélküliséget, az egyszerű élvezeteket, és mindenkinek a kedvére szeretett cselekedni. Mindent megértett, és mindent megbocsátott – ha csak pillanatnyi fellobbanás nem korlátozta a látását.

Anyám ezzel szemben mindent megértett, de nagyon keveset bocsátott meg. Kitűnő intellektusát teljesen karaktere kormányozta, és ez a karakter minden volt, csak nem megalkuvó. Nem tudott adós maradni, nem tudott jó arcot mutatni, ha valami bántotta. Nem tudott érintkezni olyan emberekkel, akik nem érdekelték. Mintha ő lett volna az író, a társadalom »bírája« – folyton az igazságot követelte.

Így került egymás mellé a két ember: az egyik, a nő, aki Sainte-Beuve-ön és Spencer Herberten nevelkedve erkölcsi alapot, formát és lényeget keresett a dolgokban, és a másik, a férfi, aki anélkül, hogy valaha végigolvasott volna egy könyvet: hatalmas intellektusának és példátlan intuíciójának birtokában olyan világosan látta az igazságok változását, megmásulását, növését és megsemmisülését – tehát hiábavalóságát –, mintha az a szeme előtt, a térben menne végbe.

Ezért mondom, hogy hibásan látja a cikk írója önfeláldozásnak, asszonyi gyengeségnek azt a gesztust, amivel anyám belépett az apámmal való házasságba. Megcsalja őt, a cikkírót, apám leveleinek férfias heve és anyámnak 48 év távolságán keresztül is gyengéd nőiessége.

De hát egy házasság nemcsak férfi és nő egyesülése, hanem két ember szövetkezése is. Ebben nem lett volna hiba szüleimnél: anyám nem volt gyenge szövetséges. Sőt: talán az erősebb. Legalábbis kiegészítették egymást a házasságban, amely kitűnően indult.

Anyagi gond nem volt, a Donát utcai kis lakásból csakhamar a Nagy János utcába költöztek, négy szobába. Nagy háztartás, kitűnő koszt és rendes polgári élet volt a kerete Bródy Sándor és Fehér Judit házasságának ebben az időben. A »végzetes kettősség«, amelyet Füsi doktor feltalálni vél Bródy Sándor természetében, egyáltalán nem nyilvánult meg, és egészen más volt válásuk oka – sem nem apám írói mivolta, sem nem az, hogy anyám a »híres ember feleségének« szerepére lett volna kárhoztatva.

Házasságuk halálát egy fizikai haláleset okozta és előzte meg: Mici nevű néném, elsőszülöttjük nyolcéves korában agyhártyalobban megbetegedett, és nagyon nehéz, hosszú haldoklás után kiszenvedett. Mindketten imádták ezt a kislányt, testi mását apámnak, aki anyám ritka tanulási képességét és értelmességét is örökölte. Azért, mert nyolcéves korában franciául beszélt, mindenkit mindenről kikérdezett, és Jókait egzecírozta: Mici mégsem volt csodagyerek. De lehetett valami szenvedélyes gyengédség benne, aminek a révén megbűvölte az idegeneket, és úgy magához ragasztotta apját és anyját, hogy azok egymás együvé tartozását is rajta keresztül érezték.

A ragaszték kihullott – az együvé tartozás érzése megszűnt.

Mici halála után még három évig élt együtt apám és anyám, hosszabb-rövidebb megszakításokkal. Ekkor kezdődött apám vándorélete, ekkor tartott egyszerre lakást négy különböző budapesti házban.

Anyám novellái erről nem szólnak. Mint minden nem-született író, ő is szemérmes, és szép novellái nem életének gyökereiből táplálkoznak. Igazat ír – de nem a teljes igazságot. Az igazság megírásához nem a bátorság hiányzott, hanem túlságos volt a büszkesége. Nem tudta megmutatni a sebeit az egész világnak – aminthogy egy ember, az ura előtt se tudott megalázkodni.

Hogy miért mondom el mindezt és miért próbálom apám életírójának szemét helyesen beigazítani?

Azért, mert minden gyermeki érzésen túl és annak az ösztönnek ellenére, ami arra késztet, hogy hallgassak azoknak a dolgairól, akikhez tartozom: az az érzésem, hogy nem lehet helyes lelki képet és adatoknak helytálló tényállást konstruálni egynehány levélből és egy régi novelláskötetből.

Szerkesztő úr igaz tisztelője: Bródy János”

Nagyapádnak házasságon kívül is született egy fia, Hunyady Sándor, vagy, ahogy később egy ország nevezte, Sándorka, aki az édesanyja, Hunyady Margit színésznő vezetéknevét viselte. A feleséghez hasonlóan Hunyady Margit is erdélyi, és nem mellesleg ő is író. Bródy Sándor egy önéletrajzi írásában azt állítja, hogy csupán egy hétvégi báli tudósításra érkezett Kolozsvárra, ám ott szerelembe esett az akkor harmincöt éves Hunyady Margittal, s így másfél évig maradt a városban.

Sándorka, a nagyapám első gyereke, 1890. október másodikán látta meg a napvilágot. Hogy nem Bródy lett belőle, annak legfőbb oka, hogy mindketten házasok voltak, Hunyady Margit tizenöt éve Szathmáry Árpád színész felesége, nagyapám pedig Rosenfeld Izabella férje, olyannyira, hogy Sándorka születése után bő kilenc hónappal, 1891. július hatodikán született közös gyermekük, Mária. Nem túl bonyolult kiszámolni, hogy mikor és mi történhetett.

Nagyapád a házasságát választotta.

Hazakeveredett Budapestre, és csak tizenkét év múlva látta viszont Sándorkát, amikor Hunyady Margit már egy ideje a Vígszínház színésze volt. Sajnos Hunyady Margit is fiatalon meghalt, 1906-ban, ötvenkét évesen. Sándorka ekkor tizenhat, apja két évvel később, nagyanyám elvesztésekor magához vette. Sándorka önéletrajzi regényében, a Családi albumban meséli el az első közös hónapokat.

„Egy egész hosszú nyáron együtt laktunk valamennyien – fiúk. A négy öcsém, akiknek, szegényeknek, akkoriban halt meg az édesanyjuk, és én, aki már régóta tudtam, milyen szervesen megváltozik vele a világ, ha az embernek az édesanyja meghal. Kitűnően megfértünk együtt. A sok verekedés, vita, késhegyre menő érdekellentét nem tudta elrontani a viszonyunkat. Részben, mert egyikünk sem haragtartó természet. Részben, mert valami őszinte baráti hajlam fűzött össze bennünket, ami sokkal reálisabb kapocs minden rokoni köteléknél.” Azért ebbe az „őszinte baráti hajlamba”, ahogy Sándorka írja, olyanok is belefértek, mint hogy „az öcséim verekedés közben tüzes vasalót vágtak egymás fejéhez, ollóval szúrták keresztül egymás karját, normális gyerek meghal az ilyesmitől, nálunk még komplikáció sem fordult soha elő.”

Olló és vasaló?

Az semmi. Illés hasfelvágását olvastad? Itt van az is a Családi albumban.

„Négyen barnák voltunk. A legkisebb öcsém, Illés, szőke. De nagyon kellett vigyázni ezzel az aranyhajú, angyali kisfiúval. Ütött, rúgott, csípett, harapott. Nem lehetett legyőzni, azt hiszem, inkább elpusztult volna, mint hogy simán hagyja magát. Egyszer, nagyon régen, kiszimatoltuk, hogy van egy koronája. Nem volt cigarettánk. Kértük tőle szépen a koronát. Nem adta ide, pedig olyan kicsi volt, hogy nem is tudta jóformán, mire való a pénz. De azért nem adta ide, hiába hízelegtünk, rimánkodtunk. Erre nekiálltunk, hogy elvegyük tőle erővel. Utálatos túlerő, négy izmos, felnőtt fiú egy matrózgalléros szőke kisgyerek ellen. És mégis komoly ütközet fejlődött. Illés bőszülten küzdött, felborzolt hajjal. Lefogtuk a kezét, beleharapott a hüvelykujjamba. Végül letepertük, rátérdeltünk. Tudtuk, hogy a szájában van a korona, nagyobb biztonság okából bekapta, amikor a dulakodás kezdődött. Valamelyikünk hozzányúlt az állához, hogy felpeckelje a száját. Ekkor Illés öcsém szeme kimeredt. A grimaszán, a gégéje hullámzásán látszott, hogy lenyelte a pénzt. Ma sem tudom, hogyan csúszott le a gyermeki gégén a korona. De lecsúszott, vége volt, eltűnt előlünk hozzáférhetetlenül. Még ránéztünk futólag az asztalon heverő kerti ollóra, talán felszikrázott bennünk az ötlet, hogy ki kellene valahogy operálni öcsénk hasából a pénzt. Aztán mégis inkább lemondtunk.”

Hogy mi minden értelmezés képes kinőni egy konkrét történetből, arra példa, hogy ezt a sztorit nekem Sándorka, kristálytisztán emlékszem, úgy mesélte, hogy ő kapta nagyapánktól lóversenyre azt a koronát, amit Illés elcsent, aztán nemcsak futólag pillantottak és még csak nem is a kerti ollóra, hanem konyhakéssel akartak nekiesni kisöccsük hasának, de a visításra berohant egy felnőtt, s csak ennek köszönhetően maradt el a véres műtét.

Az „utálatos túlerő” legidősebb tagja, az első Bródy fivér, András, 1892-ben született. Ő mihez kezdett felnőttként?

Az lett a legkedvesebb foglalatossága, hogy nagyapám halála után folyamatosan addig ismeretlen, kiadatlan írásokat talált tőle, melyeket áruba bocsátott.

Talált?

Talált. De természetesen nem az apja fiókjában, hanem a saját fejében. Ugyanis ezeket a műveket maga András írta az édesapja stílusában. Megtévesztésig úgy fogalmazott, ha akart, mint nagyapa.

Hittek neki a szerkesztők?

Érdekükben állt hinni, hiszen Bródy Sándor alkotásaira a halála után is komoly kereslet mutatkozott a hírlappiacon, s András korrekt honorárium fejében kielégítette az igényt. Szerethető, édes alak, amúgy is íróként kereste a kenyerét. Valamint lóversenyfogadásban is figyelemre méltót alkotott.

A sorban az 1894-es Bródy István követte őt.

Aki szintén író, egy időben a Színházi Élet főszerkesztője. Rám hagyott egy könyvcímet, mondta, bármikor fölhasználhatom, de még várok kicsit.

Mi a cím?

A jóisten összes munkái. Nem rossz. Pistáról a legfontosabb emlékem a következő. Édesapám, János, aki ugye Pista öccse, a háborúban főhadnagyi rangban szolgált. Amikor hosszú időt követően először engedték haza eltávozásra, édesanyám hihetetlenül készült, egyebek mellett a nagyanyám családszerte híres receptje alapján lisztmentes csokoládétortát sütött. Ez egy dísztelen, csupán glazúrral bevont torta, remek desszert, apám kedvence. Elkészült a csoda, ott állt apámat várva az asztalon, és én tízéves gyerekként suttyomban lenyaltam egy kis glazúrt. Amikor anyám észrevette, sírt, kegyetlennek nevezett, és dühösen telefonozott Pistának, hogy azonnal jöjjön, verjen meg. Pista taxin érkezett, meghallgatta feldúlt édesanyámat, rettentően röhögött, majd komoly képet erőltetve magára elmagyarázta, hogy ilyet úri fiú nem csinál, és persze egy ujjal sem nyúlt hozzám. Aztán betoppant édesapám, szépen fogyasztott a nyalt glazúros tortából, és mindenki boldog volt.

Ha Pistától nem is, édesanyádtól kaptál néha pofont?

Egyszer ütött meg, el is tört a csuklója a műveletben, na nem az arcomon, mert elhajoltam, és beütötte a kezét a szekrénybe. Többször nem próbálkozott. Ráadásul az orvos azzal rótta meg, hogy meg is érdemli, ha már egy ilyen nagyszerű fiúra, mint én, kezet emel. Anyám elszégyellte magát, és hazaérve mindezt könnyek között elmesélte nekünk. Pistáról még annyit, hogy a háború után Kubába került konzulnak, 1948-ban a kommunisták leváltották, de volt annyi esze, hogy nem jött vissza Magyarországra. Amerikában, Miamiban halt meg 1964-ben. Külsőre a Bródy fivérek közül rá hasonlítok a leginkább: kopaszodó, korpulens, még a cukorbetegségünk is közös.

A harmadik édestestvér az 1900-as születésű „aranyhajú, harapós” Bródy Illés, regényes alak.

Link volt, de nem a kicsinyes fajta, hanem vérbeli nagypályás szélhámos. Ámultam rajta. Tudtam, hogy létezik ilyen ember, de hogy egy Bródy így viselkedjék! Persze szinte minden Bródy csibész kicsit, de nem árt senkinek. Illés viszont gátlástalan volt, és végtelenül bohém, ebből következően imádták a nők. Pesten beleszeretett egy táncoslányba, akiről kiderült, hogy van egy ikertestvére, szintén táncos, sőt a két hölgy „a két Dolly” néven táncos párként lépett fel. Illés az ikerpár másik felébe is beleszeretett, ami már önmagában bonyolult helyzet, és ezt azzal tetézte, hogy mindkét lánynak házasságot ígért. A dolog kiderült, botrány kerekedett, rettenetes, ezért 1923-ban el kellett hagynia az országot. Párizsig menekült, konyhán kezdett dolgozni, mosogatott, tehetségesen, aztán zöldséget pucolt, azt is tehetségesen, majd pincérkedett, szintúgy tehetségesen, majd főzött, azt különösen tehetségesen. Szűk másfél évtizeddel később, 1937-ben kijutott Amerikába, ahol gasztronómiai expertként mutatta magát, a világhírű Esquire magazinhoz került, előbb a sportrovatba írt, aztán a gasztronómiaiba, s idővel az utóbbi vezetője lett.

Az Esquire egy pasimagazin, ugye?

„Esquire, The Magazine For Men.” Ez a név és a jelmondat, legalábbis ez volt valamikor. Kifejezetten jó nevű lap, annak idején olyan állandó szerzőkkel, mint Ernest Hemingway, Scott Fitzgerald és a korábban Amerikában is megforduló Hunyady Sándor. Lényegében egy az élet örömeit, egyebek mellett a különleges étkezést kedvelő férfiaknak szánt életmódmagazin, a jóval később, az ötvenes években alapított Playboy előképe. Az imént idéztem Sándorkát az első közös nyárról és a majdnem késelésről, hát, Illés úgy lenyelte azt az érmét, hogy fiatal felnőtt élete jelentős részben a pénz körül forgott. Önéletrajzi könyvében így ír arról az időszakról:

„Bonvivánnak születtem. Nevelésből és iskoláztatásból keveset kaptam, annál többet az első világháborúból. Amikor leszereltem, egy kis legyőzött országban találtam magamat minden örökség reménye nélkül, és mérhetetlen vágyam volt a szórakozásra és élvezetre a sok nélkülözés után. A háború után évekig minden reggel avval a határozott céllal ébredtem, hogy aznap jót eszem. Néha volt pénzem ételre, néha nem. Szórakoztató portrékat tudtam rajzolni öreg és fiatal hölgyekről, és ez a képesség mindig bejáratosságot jelentett ebédlőikbe.”

A potyakosztolásnak ezt a módszerét Párizsban is űzte: „Rögtön az első nap megkerestem a város legolcsóbb és legjobb bisztróját. Ezekben folytattam a vendégek lóvátételét arcképeimmel.”

A szerelemben is kacérkodott a céltudatossággal: „Mint sok más európai fiatalember az én generációmból, én is a fejembe vettem, hogy »előnyösen nősülök«, vagyis gazdag lányt veszek el feleségül, de az érdeklődésem mindig szegény lányok felé irányult. Így a spatula nem került ki a kezemből.”

Aztán Amerikában már nem szorult spatulára, lett pénze.

Illés sem csak újságot írt. Három könyve jelent meg. Az első gasztronómiai visszaemlékezés és szakácskönyv, címe On the tip of my tongue, vagyis „A nyelvem hegyén”, ebből idéztél az imént. A második az akkoriban a kritikusok által a világ legjobb, legelegánsabb éttermének kikiáltott New York-i Colony vendéglő és egyik tulajdonosa, Gene Cavallero története. Egyik kötetből sem lett siker. Ellentétben a harmadikkal, mely viszont hónapokon keresztül volt a bestseller-listák elején: az 1972-ig élt VIII. Eduárd brit király, walesi herceg életét és felesége, Mrs. Simpson miatti lemondásának sztoriját dolgozta fel, címe: Gone with the Windsors. Botránykönyv volt, ami népszerűséget és olvasókat hozott, ám Illésre nézve végzetesnek bizonyult. Valószínűleg olyanokat is belekevert a sztoriba, akiket nem kellett volna, mert a könyv megjelenése után pár nappal egy San Franciscó-i hotelben találtak rá: megölték. Sosem derült ki a teljes igazság.

Nagy kár érte. Sose féltette magát, kiderült ez az érmenyelésből is. Még a pesti és a párizsi évekről írta: „Féktelen voltam, és gondtalan. Emiatt sok kalandba keveredtem. Kemény pofonok és jó néhány jelentős csalódás követték egymást, de, gondolom, ezek jót tettek nekem.”

De hát hiába állította, nem tanult a kemény pofonokból. Ezzel együtt szerették őt.

A Honvágy című könyvedben idézed Sándorkának az akkor már Amerikában élő Illéshez írott egyik levelét. Ebben a pár mondatban benne van a két fivér személyisége:

„Ami az angoltanulásra való felszólítást illeti, most is megismétlem. Nem lehet elég jól tudni angolul annak, aki angolul akar írni. Ambicionáld, hogy annyi angol sinonimát tudj, mint maga Shakespeare.

És mi van a darabbal? Van már témád? Írod már? Én már beszéltem róla itteni színigazgatókkal, és ígéretüket bírom, hogy nagyon barátságosan fogják fogadni. Persze nem kéne, mert az ember nem tudhatja, meddig lesznek Európában ép színházépületek.

Sírva könyörgök, ne bassz sokat! A baszás jobban lankaszt, gyöngít, és rontja a munkakedvet, mint a kártya, a szesz és a nikotin együttvéve.

Szeretettel ölel,

Sándor bátyád”

Ez aztán testvéri aggódás, gondoskodás.

A gondoskodás, ha csak alapszinten is, de Illéstől sem állt távol. Még egyetemista koromban levitt a Colonyba, tisztelettel köszöntötték, az étterem első csarnokába, egy mindössze nyolc asztalból álló részbe kísértek bennünket, leültünk. Mint megtudtam, ez a legkivételezettebbek helye, máskor Vanderbilték étkeztek az asztalnál, amit kaptunk. Órákig ettünk, beszélgettünk, láttam, ahogy megérkezik Frank Sinatra, akinek csupán a „hajó közepén” jutott hely. Illés végtelenül szórakoztató volt, elmagyarázta, hogyan kell vendéglőben viselkedni, rendelni, milyen ételt mely étteremben érdemes kérni, én pedig rádöbbentem, odahaza „csupán” azt tanultam meg, hogyan használjam az evőeszközöket, és hogyan tartsam a könyökömet. Még arra is felhívta a figyelmemet, hogy törekedjem mindig a legjobb asztalt kapni.

Tartalom

Utcanévtábla alatt – Ajánlás az Olvasónak

„Ahogy bemutatkozom, néznek nagy tisztelettel, de ez a tisztelet persze nem engem illet”

„Sose tanácsolt. Egyszerűen csak szeretett. Nagy áldása ez a gyerekkoromnak”

„Tudod, mit gyűjtöttem a legszívesebben? Embereket magam köré, akiket szeretek. Barátokat”

„Mindent szeretek, ami körülveszi a lósportot. Már egészen kis gyerekként imádtam istállóba járni, imádom a ló formáját, mozgását, intelligenciáját, érzékenységét, még a lószar szagát is imádom”

„A paplan alatt olvasást én is űztem, csak hozzám nem jöttek kontrollálni”

„Sándor, miért nem vesz el feleségül, hiszen még az utcáink is keresztezik egymást Pesten?!”

„Az én zátonyom állandó: a munkám”

„Gyerekhez leguggolni mindig felemelő”

„Hát mi a jó a rosszban? Semmi. Egyébként is: ne magára gondoljon az ember, hanem másokra”

„S néked melyik volt életed legjobb szivarja? Amelyik épp ég”

„Az írás nem csak nyelv. Sokkal inkább gondolat és érzés”

„Érdekel minden, és persze semmiről nem tudok semmit. Különösen a hétköznapi ügyek foglalkoztatnak, az emberek élete, az, hogy mi mozgatja őket. Mindennek oka, hogy a tudásom hallatlanul kevés”

„Az éppen edzőtáborozó hawaii koreai női labdarúgó-válogatottat láttuk vendégül, kikaptunk tán három–kettőre. Fiatal voltam. Legföljebb hetven. A lányok még fiatalabbak voltak, úgy fél évszázaddal”

„Miért akarnék én egy második legjobbat csinálni? Inkább szeretnék jót csinálni, mint nagy ember lenni”

„A szavaknak saját világuk van, sokszor nem azt fejezik ki, amit írójuk mondani akar”

„A vezetés nem parancsközlés, hanem szolgálat”

„A nem mindennapi mondanivalót illik mindennapi szavakkal kifejezni”

„Mondd meg, Ágneském, a papának, hogy beszéltél a Karinthy bácsival, aki azt üzeni neki, hogy: nono”

„Végül is egy ilyen könyv bárhol elkezdhető és bármeddig folytatható. És ha lezártuk, beszélgetünk tovább”

Magvető

Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Dávid Anna

Készült a Szekszárdi Nyomda Kft.-ben, 2019-ben

Felelős vezető Vadász Katalin igazgató

Felelős szerkesztő Dávid Anna

Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni

Műszaki vezető Takács Klári

A borítót Réczey Zoltán, a kötetet Pintér József tervezte

ISBN 978 963 14 3941 0

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Andada Pro – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Sans 3 – SIL Open Font License