Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 25.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Oscar Wilde: The Picture of Dorian Gray

Fordította: Kosztolányi Dezső

© Trubadúr Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Trubadúr Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő Takács M. József

Borítóterv: Szabó Levente

ISBN 978-963-656-047-8

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

ELSŐ FEJEZET

A műterem tele volt a rózsák gazdag leheletével, s hogy a könnyű, nyári szellő megrebbent a kert fái közt, a nyitott ajtón beáramlott az orgona nehéz szaga s a rózsaszín virágos tövisbokor gyengéd illata.

Henry Wotton lord, aki perzsa nyeregtáskákból készült kerevetén heverészett, s szokása szerint egyik cigarettáját a másik után szívta, éppen most látta meg az aranyesőcserje ragyogó, mézédes és mézszín virágait, melynek remegő gallyai, úgy rémlett, alig bírják el lángoló szépségüket. Időnként szálló madarak különös árnyéka suhant át a hosszú, fátyolselyem függönyökön, melyek a nagy ablakról csüngöttek, egy pillanatra bizonyos japános hatást keltve, s a lordnak azokra a sápadt, jáspisarcú tokiói festőkre kellett gondolnia, kik olyan művészet közegén át, mely szükségszerűen mozdulatlan, a sebesség és mozgás érzetét akarják előidézni. Kint méhek zümmögtek szomorúan; botorkálva keresték útjukat a hosszúra nőtt, kaszálatlan füvön, vagy egyhangú makacssággal kerengtek a buján virágzó lonc aranyporos harangjai körül, mindez mintha még jobban kiemelte volna a csöndet. London elhaló moraja olyan volt itt, mint egy távoli orgona mély búgása.

A szoba közepén festőállványra erősítve ott állott egy csodálatos, egyénien szép fiatalember egész alakos képmása, vele szemben pedig, egész közel, ott ült maga a művész, Basil Hallward, kinek pár évvel ezelőtti hirtelen eltűnése általános feltűnést keltett, és annak idején annyi találgatásra adott okot.

Mikor a festő tekintete rátévedt a bájos és kedves alakra, melyet művészete oly pompásan adott vissza, elégedett mosoly suhant át arcán, és mintha ez a mosoly nem is akart volna tovatűnni. De egyszerre fölkelt, lehunyva szemét, ujjait szempillájára tette, mintha be akarna börtönözni agyába egy különös álmot, és félne, hogy fölébred belőle.

– Ez a legjobb munkád, Basil, a legjobb, melyet valaha festettél – mondotta Lord Henry álmatagon. – Okvetlenül be kell küldened jövőre a Grosvenor-tárlatra. Az akadémia csarnoka túl nagy és túl közönséges ehhez a képhez. Valahányszor odamentem, vagy annyian voltak ott, hogy nem láthattam tőlük a képeket, ami borzasztó, vagy annyi volt a kép, hogy nem láthattam tőlük az embereket, ami még rosszabb. Valóban csak a Grosvenor-tárlatra való.

– Azt hiszem, nem küldöm be sehová – felelte a festő, hátravetve a fejét azzal a furcsa mozdulattal, melyen oxfordi barátai annak idején annyit derültek. – Nem én – sehova se küldöm be.

Lord Henry fölvonta szemöldökét, és ámulva nézett rá a vékony, kék füstrétegen át, mely délibábos göngyölegben kacskaringózott ópiummal átitatott, erős cigarettájából.

– Nem küldöd be sehová? Hát miért, édes öregem? Mi okod van rá? Micsoda alakok vagytok ti, piktorok. Mindent elkövettek, hogy nevet szerezzetek. Mihelyt aztán nevetek van, el akarjátok dobni. Ez pedig szamárság, mert a világon csak egy rosszabb dolog van annál, ha beszélnek rólunk, az pedig az, ha egyáltalán nem beszélnek rólunk. Egy ilyen képpel egyszerre fölébe kerekedhetnél a fiataloknak, az öregeket pedig féltékennyé tehetnéd, már ha az öregek egyáltalán képesek érezni valamit.

– Tudom, hogy kinevetsz – válaszolt Basil –, de csakugyan nem bírom kiállítani. Túl sokat adtam belé magamból.

Lord Henry nyújtózkodott egyet a kereveten, és felnevetett.

– Igen, tudtam, hogy kinevetsz… De akkor is nekem van igazam.

– Túl sokat adtál belé magadból? Szavamra, Basil, nem hittem, hogy ennyire hiú vagy. Aztán én semmi, de semmi hasonlóságot se látok a te göröngyös-nyers arcod, szénfekete hajad és e fiatal Adonis között, ki olyan, mintha elefántcsontból és rózsalevelekből lenne összerakva. Drága jó Basil, ez itt Narcissus, terólad pedig – hát igen, terólad pedig lerí az értelem, ez az igazság. De a szépség, az igazi szépség ott végződik, hol az értelmes ábrázat kezdődik. Az értelem már önmagában is bizonyos túlzás, és megbontja az arc harmóniáját. Mihelyt leül az ember gondolkozni, csupa orr lesz, csupa homlok, vagy más efféle szörnyűség. Nézz csak rá azokra az emberekre, kik a tudományos pályán valamire vitték. Milyen rútak mind. Kivéve persze a papokat. De a papok nem gondolkoznak. A püspök nyolcvanéves korában is folyton azt ismétli, amire tizennyolc éves ifjú korában tanították, ezért mindig bájos és kedves marad. A te titokzatos, fiatal barátod, kinek nevét még nem árultad el nekem, de kinek arcképe máris elbűvölt, lám, sohasem gondolkozik. Ebben egészen biztos vagyok. Valami buta, szép teremtés lehet, akinek mindig itt kellene lennie télen, mikor nem láthatunk virágokat, és mindig itt kellene lennie nyáron, hogy hűsítsük vele szellemünket. Ne hízelegj magadnak, Basil: csöppet se hasonlítasz hozzá.

– Nem értesz, Harry – mondta a művész. – Természetesen nem hasonlítok hozzá. Ezt nagyon jól tudom. Sőt, nem is szeretnék hozzá hasonlítani. Vonogatod a vállad? Az igazat mondom. Minden testi és szellemi kiválóságban van valami végzetes, abból a fajta végzetből, mely a történelemben botladozó királyoknak szokott kijutni. Jobb, ha nem különbözünk embertársainktól. A csúnya és ostoba éli itt világát. Kedvükre ülhetnek, és bámulhatják a színjátékot. Nem tudják, mi az a győzelem, de legalább a vereséget se ismerik. Úgy élnek, amint mindnyájunknak élnie kellene, zavartalanul, közönyösen és nyugtalanság nélkül. Sem ők nem hoznak romlást másokra, sem őket nem bántják mások. Neked rangod, vagyonod van, Harry, nekem eszem s tehetségem, annyi, amennyi, olyan, amilyen. Dorian Gray pedig szép; s mi mindannyian meg is szenvedünk azért, amit az istenek juttattak nekünk – irtózatosan megszenvedünk.

– Dorian Gray? Hát így hívják? – kérdezte Lord Henry, és átsétált Basil Hallwardhoz, a műterem másik végébe.

– Igen, így hívják. Nem akartam elárulni.

– De miért nem?

– Ezt nem tudom megmagyarázni. Ha valakit nagyon szeretek, sohase mondom meg a nevét senkinek. Ezzel mintha kiszolgáltatnám egy részét. Lassanként megszerettem a titkolózást. Már-már ez az egyetlen dolog, ami ebbe a mai életünkbe némi rejtélyt és csodát lophat be. A legközönségesebb holmi is kedves, mihelyt eldugjuk. Ha elhagyom a várost, sohasem mondom meg környezetemnek, hová megyek. Különben semmi örömem se volna. Meglehet, ostoba szokás, mégis sokszor regényességet visz az ember életébe. Képzelem, milyen bolondnak tartasz most emiatt.

– Dehogyis – válaszolt Lord Henry –, dehogyis, Basil. Úgy látszik, elfelejted, hogy házas ember vagyok, és a házasság egyetlen varázsa éppen az, hogy a kétszínűsködő életet mindkét fél számára okvetlenül szükségessé teszi. Sohase tudom, hol a feleségem, és a feleségem se tudja, én mit csinálok. Ha találkozunk – olykor-olykor találkozni is szoktunk, mikor együtt ebédre hívnak, vagy színházba megyünk –, komoly arccal a legképtelenebb históriákat meséljük el egymásnak. Feleségem pompásan érti ezt – sokkal jobban, mint én. Sohase jön zavarba, ha randevúra megy, én pedig mindig. De mikor feleségem rajtacsíp valamin, nem csinál jelenetet. Sokszor pedig jólesne, ha rendezne egy jó kis jelenetet, de mindig csak nevet rajtam.

– Nem szeretem, ha így beszélsz a házaséletedről, Harry – mondta Basil Hallward, és a kertre nyíló ajtóhoz ballagott. – Azt kell hinnem, hogy nagyon is jó férj vagy, de rettenetesen szégyelled a jóságodat. Sohase mondasz erkölcsös dolgot, de sohase teszel erkölcstelen dolgot. A cinizmusod csak póz.

– A természetesség is csak póz, mégpedig a legrondább fajta – kiáltott fel Lord Henry nevetve, s a két fiatalember együtt kiment a kertbe, letelepedett a hosszú bambuszpadra, mely egy magas babérbokor árnyékában állott. Verőfény cikázott sima levelein. A fűben fehér százszorszépek imbolyogtak.

Kis szünet után Lord Henry kivette zsebóráját.

– Jaj, mennem kell, Basil – mormogta –, előbb azonban, kérlek, válaszolj arra a kérdésemre, melyet imént tettem fel.

– Melyikre? – kérdezte a festő, szemét a földre sütve.

– Hiszen jól tudod, melyikre.

– Fogalmam sincs, Harry.

– Hát jó, elmondom, melyikre. Meg kell magyaráznod, miért nem akarod kiállítani Dorian Gray képmását. Akarom tudni, hogy mi az igazi oka.

– Már mondtam, mi az igazi oka.

– Nem, nem mondtad. Azt mondtad, azért, mert nagyon sokat adtál belé magadból. Hát ez gyerekes kifogás.

– Harry – szólt Basil Hallward egyenesen a szemébe nézve –, minden kép, melyet érzéssel festettek, a festő arcképe, nem a modellé. A modell puszta véletlen, ürügy. Nem ő tárja föl önmagát a festőnek, inkább a festő tárja föl önmagát a színes vásznon. Ezért nem akarom kiállítani az arcképet, mert attól tartok, hogy megmutattam benne tulajdon lelkem titkát.

Lord Henry felnevetett.

– És mi ez a titok? – kérdezte.

– Majd elmondom – válaszolt Hallward, de arcára zavar ült ki.

– Csupa fül vagyok, Basil – folytatta barátja, és ránézett.

– Nem sokat lehet erről mondani, Harry – felelt a festő –, és attól félek, meg se érted. Talán el se hiszed.

Lord Henry mosolygott, lehajolt, egy rózsaszín szirmú százszorszépet tépett a fűből, és vizsgálgatta.

– Biztos vagyok, hogy megértem – mondta, és figyelmesen nézte a kis aranyló, fehér szegélyes korongot –, s hogy elhiszem-e? Én mindent elhiszek, ami teljesen hihetetlen.

Virágokat rázott a szél a fákról, s a nehéz orgonagallyak csillagos fürtjeikkel ide-oda mozogtak az ájult levegőben. Szöcske kezdett ciripelni a part mentén, s egy hosszú, vékony szitakötő kék fonálként libegett tova barna tüllszárnyán. Lord Henrynek úgy rémlett, mintha hallaná Basil Hallward szíve dobogását, és kíváncsi volt, most mi következik.

– Mindössze erről van szó – szólt a festő kisvártatva. – Két hónappal ezelőtt nagy estélyre mentem Lady Brandonhoz. Tudod, nekünk, szegény művészeknek hébe-hóba társaságban is kell mutatkoznunk, hogy megmutassuk a közönségnek, mégse vagyunk vademberek. Te mondtad nekem egyszer, hogy frakk és fehér nyakkendő által mindenki művelt ember hírébe keveredhet, még a tőzsdei alkusz is. Hát vagy tíz percig lehettem a teremben, beszélgettem a hatalmas, fölpiperézett delnőkkel és az undok akadémikusokkal, mikor hirtelen észrevettem, hogy valaki engem néz. Félig odafordultam, és akkor pillantottam meg először Dorian Grayt. Mikor tekintetünk összeért, éreztem, hogy elsápadok. Furcsa rettegés kerített hatalmába. Tudtam, hogy szemtől szembe kerültem valakivel, kinek puszta egyénisége annyira igéző, hogy ha engedek neki, lebírja egész valómat, egész lelkemet, sőt egész művészetemet is. Külső befolyást sohase tűrtem életemben. Te is tudod, Harry, mennyire független vagyok természetemtől fogva. Mindig a magam ura voltam, legalább addig, míg nem találkoztam Dorian Grayjel. Aztán – de nem tudom, hogy magyarázzam meg neked – mintha valami azt súgta volna, hogy örvény peremén állok. Az a különös érzésem támadt, hogy a Végzet még ritka gyönyöröket és ritka bánatokat tartogat számomra. Félni kezdtem, és sarkon fordultam, hogy kimenjek a teremből. Nem a lelkiismeret unszolt erre: csak a gyávaság. Nem is nagyon dicsekszem vele, hogy megpróbáltam szökni.

– Lelkiismeret és gyávaság tulajdonképpen egy és ugyanaz, Basil. A lelkiismeret a cég bejegyzett neve. Csak ez a különbség.

– Nem hiszem el, Harry, és azt se hiszem, hogy te elhiszed. Ellenben bármi is volt az indítóokom – lehet, hogy a büszkeség, mert valaha nagyon büszke voltam –, kétségtelenül az ajtó felé iparkodtam. Itt, gondolhatod, Lady Brandonba botlottam. „Csak nem szökik el ilyen korán?” – rikácsolta. Tudod, milyen sipító-éles hangja van.

– Hogyne. Pont olyan, mint a páva, csak éppen hogy nem olyan szép – mondta Lord Henry, és vékony, ideges ujjaival összemarcangolta a százszorszépet.

– Nem tudtam lerázni a nyakamról. Odavonszolt az uralkodóház jelen lévő tagjaihoz, csillagos, térdszalagrendes urakhoz és nemes delnőkhöz, kik mind óriás hajéket és papagájorrot viseltek. Úgy beszélt rólam, mint legkedvesebb barátjáról. Egyetlenegyszer találkoztam vele azelőtt, de fejébe vette, hogy én leszek az estély hőse. Azt hiszem, valamelyik képem nagy sikert aratott akkortájt, legalábbis sokat fecsegtek róla az egypennys lapok, ami a tizenkilencedik században a halhatatlanság fokmérője. Egyszerre csak szemtől szembe álltam azzal a fiatalemberrel, kinek egyénisége annyira felkavart. Egészen közel voltunk, majdnem érintettük egymást. Tekintetünk újra találkozott. Meggondolatlanság volt tőlem, de arra kértem Lady Brandont, mutasson be neki. Vagy talán nem is volt akkora meggondolatlanság. Egyszerűen elkerülhetetlen volt. Bemutatás nélkül is megszólítottuk volna egymást. Ebben biztos vagyok. Dorian is ezt mondta később. Ő is érezte, a sors akarata volt, hogy megismerkedtünk.

– És hogy írta le Lady Brandon ezt a csodálatos fiatalembert? – kérdezte a barátja. – Tudom, vendégeiről rendesen gyors jellemzést szokott adni. Emlékszem, egyszer odahurcolt engem is egy tagbaszakadt, vörös arcú öregúrhoz, ki csupa rendjel és szalag volt. Elképesztő titkokat sziszegett a fülembe, tragikus suttogással, melyet a teremben különben mindenki meghallhatott. Én egyszerűen faképnél hagytam. Magam szeretem fölfedezni az embereimet. Lady Brandon ellenben pont úgy kezeli a vendégeit, mint az árverési kikiáltó a holmiját. Vagy agyonmagyarázza őket, vagy tücsköt-bogarat összebeszél, csak éppen azt nem mondja el, amit tudni akarnánk.

– Szegény Lady Brandon. Nagyon szigorú vagy hozzá, Harry – mondta Hallward szórakozottan.

– Ugyan, öregem, szalont akart nyitni, de kávéház lett belőle. Mire föl becsüljem őt? De mondd, mit mondott Dorian Grayről?

– Körülbelül ezt: „Bájos fiú – szegény jó édesanyja meg én a legjobb barátnők vagyunk. Hogy mit csinál, egészen elfelejtettem – talán nem is csinál semmit –, de igen, zongorázik – vagy ugyebár hegedül, kedves Gray úr?” Mindketten elnevettük magunkat, és tüstént összebarátkoztunk.

– A nevetés nem rossz kezdete a barátságnak, és végnek föltétlenül a legjobb – mondotta a fiatal lord, és új százszorszépet szakított.

Hallward a fejét rázta.

– Te nem érted, Harry, mi a barátság – mormolta –, és ezért azt se értheted, mi a gyűlölet. Te mindenkit szeretsz, ami azt jelenti, hogy neked mindenki közömbös.

– Milyen szörnyen igazságtalan vagy – kiáltott Lord Henry, hátratolva kalapját, és fölnézve a kis felhőkre, melyek mint kibomlott fényes-fehér selyempászmák libegtek a nyári égboltozat üreges türkizén. – Igen, szörnyen igazságtalan vagy. Én szigorúan osztályozom az embereket. Barátaimat a szépek, ismerőseimet a jellemesek, az ellenségeimet az okosak közül választom ki. Ellenségeink kiválasztásában sohase lehetünk eléggé óvatosak. Egyetlenegy ellenségem sincs, aki tökfilkó volna. Többé-kevésbé mind okosak, s így aztán becsülnek engem. Nagyon hiú vagyok? Szerintem igen.

– Azt hiszem, tényleg hiú vagy, Harry. De a fönti osztályozás szerint csak az ismerősöd lehetek.

– Ugyan, Basil, te sokkal több vagy nekem, mint az ismerősöm.

– De sokkal kevesebb, mint a barátod. Olyan testvérféle, igaz?

– Na, a testvérem, az nem. A testvéreimet csak hagyjuk. Bátyám semmi áron se akar meghalni, és úgy látszik, öcséim se hajlandók erre.

– Harry – kiáltott fel Hallward, szemét morcolva.

– Jó, jó, öregem, nem egészen komolyan mondom. De mit tegyek, ösztönös megvetést érzek az atyafiságom iránt. Talán azért, amiért egyikünk se tudja elviselni másokban a saját hibáit. Nekem nagyon rokonszenves, hogy az angol demokrácia utálja a felsőbb tízezer úgynevezett bűneit. A tömegek úgy érzik, hogy iszákosnak, butának, erkölcstelennek lenni csak az ő előjoguk, és az arisztokrata, aki ilyesmire vetemedik, mintegy az ő vadászterületükre merészkedik. Roppant mulatságos volt, mennyire megbotránkoztak, mikor szegény Southwark válópörét tárgyalták. De azért kötve hiszem, hogy a proletariátus akár tíz százaléka erkölcsösen élne.

– Egy árva szót se hiszek abból, amit mondasz, sőt meg vagyok győződve, Harry, te magad se hiszed.

Lord Henry megsimogatta hegyes, barna szakállát, és sima ébenfa botjával megkoppintotta finom bőrből készült cipője hegyét.

– Mennyire angol vagy, Basil. Ezt már másodszor jegyzed meg. Ha egy gondolatot közlünk egy vérbeli angollal – ami mindig meggondolatlanság –, esze ágában sincs megvizsgálni, hogy gondolatunk helyes-e vagy sem. Csak azt veszi számba, hisz-e benne, aki mondta. Ellenben a gondolat értéke semmiféle összefüggésben sincs azzal, hogy őszintén beszél-e az, aki mondja. Sőt, minél kevésbé őszinte az ember, annál inkább valószínű, hogy gondolata épkézláb, mert akkor nem másítja el se az akarata, se a vágya, se az előítélete. Különben nem óhajtok veled politikáról, társadalomtudományról vagy metafizikáról vitázni. Az embert jobban szeretem, mint az elveket, és azokat az embereket, kiknek semmiféle elvük nincsen, legjobban szeretem. Beszélj még Dorian Grayről. Gyakran találkoztok?

– Minden egyes nap. Boldogtalan volnék, ha nem látnám mindennap. Meg se tudnék már lenni nélküle.

– Milyen furcsa. Azt hittem, te csak a művészettel törődsz.

– Most ő számomra a művészet – mondta a festő, komolyan. – Néha azt hiszem, hogy a világ történetében csak két nevezetes korszak van. Az egyik az, mikor a művészetben új kifejezőeszköz tűnik föl, a másik pedig az, mikor a művészetben új egyéniség tűnik föl. Ami az olajfestés föltalálása volt a velenceieknek, ami Antonius arca a kései görög szobrászatnak, valamikor az lesz énnekem Dorian Gray arca. Nem csak azért, mert őt festem, őt rajzolom, őt tanulmányozom. Természetesen ezt is megtettem. De ő sokkal több nekem, mint egy modell. Nem mondom, hogy elégedetlen vagyok azzal, amit róla festettem, vagy hogy Dorian Gray szépsége olyan, hogy a művészet ki se tudja fejezni. Nincs semmi se, amit a művészet ki ne tudna fejezni, és tudom, hogy az, amit a vele való találkozásom óta csináltam, jó munka, életem legjobb képe. De az egyénisége – bárcsak értenéd – valami különös úton merőben új művészi szemléletet, merőben új stílust sugallt. Másképpen látom a dolgokat, másképpen gondolkozom róluk. Most az életet olyan módon ragadom meg, ahogyan azelőtt rejtve maradt előttem. „Megálmodják a formát, nappali gondolattal” – ki is mondja ezt? Elfelejtettem, de Dorian Gray éppen ez volt számomra. Ennek a fiúnak puszta látása – mert ő nekem csak fiú, noha már túl van a huszadik évén –, a puszta jelenléte – jaj, alig hiszem, hogy el tudod képzelni, mi mindent jelent nekem. Anélkül, hogy tudná, egy új iskola vonalait tárja föl, azt az iskolát, mely egyesíti magában a regényes szellem minden szenvedélyét s a görög szellem minden tökélyét. Lélek és test harmóniája, milyen nagy dolog ez. Mi, őrültek, különválasztottuk ezt a kettőt, és kitaláltunk egy realizmust, mely közönséges, s egy idealizmust, mely üres. Henry, ha tudnád, mit jelent nekem Dorian Gray. Emlékszel arra a tájképemre, melyért Agnew azt az óriási összeget ígérte, de én mégse tudtam tőle megválni? Életem egyik legjobb képe. És miért? Mert amíg festettem, Dorian Gray mellettem ült. Valami furcsa áram sugárzott át belőle énbelém, és életemben először láttam az erdős lapályon azt a tüneményt, melyet folyton kerestem, de eddig sohase találtam meg.

– Hát ez csakugyan különös. Meg akarok ismerkedni Dorian Grayjel.

Hallward fölpattant székéről, s le-föl járkált a kertben. Kis idő múltán visszajött.

– Harry – mondta –, Dorian nekem egyszerűen csak művészi indíték. Te semmit se látnál benne. Én mindent látok benne. Mindig ott van műveimben, akkor leginkább, mikor látszólag nyoma sincsen. Ő, amint mondtam, egy modor sugalmazója. Bizonyos vonalak hajlatában lelem meg őt, bizonyos színek ékességében és finomságában. Igen.

– Hát akkor mért nem állítod ki az arcképet? – kérdezte Lord Henry.

– Mert akaratom ellenére is kifejeztem benne azt a sajátos művészi bálványozást, melyről neki sohase beszéltem. Ő semmit se tud róla. Nem is fog. De a világ megsejtheti. És nem akarom levetkőztetni az ő hitvány, fürkésző szemük előtt. A szívemet sohase fogják górcső alá venni. Nagyon sok van belőlem ebben a képben, Harry – nagyon is sok.

– A költők nem olyan aggályosak, mint te. Ők tudják, hogy a szenvedélyt közzé kell tenni. Manapság egy megtört szív számos kiadást megér.

– Gyűlölöm érte őket – kiáltott Hallward. – A művésznek szép dolgokat kell alkotnia, de nem szabad semmit se beleadnia tulajdon életéből. Olyan korban élünk, mikor a művészetet az önéletrajzírás egy formájának tekintik. Elvesztettük a szépség iránt való elvont érzékünket. Egy nap majd megmutatom a világnak, mi az. És éppen ezért a világ sohase látja meg Dorian Gray arcképét.

– Azt hiszem, nincs igazad, Basil, de nem vitatkozom veled. Csak a szellemi heréltek szoktak vitatkozni. Mondd csak, nagyon szeret téged Dorian Gray?

A festő pár pillanatig tétovázott.

– Kedvel – válaszolt szünet után –, tudom, hogy kedvel. Persze mértéktelenül hízelgek neki. Különös örömem telik benne, hogy olyasmiket mondjak neki, melyeket, tudom, később megbánok. Többnyire nagyon kedves hozzám, ülünk a műteremben, és csevegünk erről-arról. Néha azonban szörnyen figyelmetlen, mintha kedvét lelné abban, hogy fájdalmat okozzon nekem. Ekkor érzem, Harry, hogy olyan valakinek adtam oda egész lelkem, aki úgy bánik ezzel a lélekkel, mint a gomblyukába való virággal, mint valami henye piperével, mely csak hiúságának hízeleg, mint egy nyári napra szóló dísszel.

– A nyári nap azonban hosszú, barátocskám – mormogta Lord Henry. – Lehet, hogy te hamarább belefáradsz, mint ő. Szomorú elgondolni, de semmi kétség, hogy a Szellem túléli a Szépséget. Ez magyarázza azt is, hogy annyi gyötrelemmel igyekszünk magunkat túlművelni. A létért folyó vad harcban szükségünk van valamire, ami nem mulandó, és így megtöltjük lelkünket mindenféle limlommal és adattal, abban az oktondi reményben, hogy majd ezzel álljuk meg helyünket. A mindenben tájékozott ember – ez a modern eszmény. És a mindenben tájékozott ember lelke rettenetes valami. Olyan, mint a régiségkereskedés, csupa monstrum, vastag porréteg alatt, s minden az árán felül becsülve. Mégis azt hiszem, te unsz rá előbb. Egy szép napon rátekintesz barátodra, úgy érzed majd, mintha el lenne kissé rajzolva, vagy kezdesz nem szeretni rajta egy színhatást vagy más egyebet. Erre keserű szemrehányást teszel neki magadban, és komolyan arra gondolsz, hogy nem szépen viselkedett veled. Legközelebb aztán, mikor meglátogat, egészen hideg és közönyös leszel hozzá. Ez bizony szomorú dolog lesz, mert megváltoztat téged. Amit meséltél, az valóságos regény, a művészet regényének nevezhetném, de az effajta költészetben az a legrosszabb, hogy végül költőietlenné tesz bennünket.

– Ne beszélj így, Harry. Amíg élek, Dorian Gray egyénisége uralkodni fog rajtam. Te nem érezheted azt, amit én érzek. Te folyton változol.

– Jaj, drága barátom, épp ezért érezhetem. A hűségesek csak a hétköznapi oldalát ismerik a szeretetnek; a hűtlenek ismerik a szeretet tragédiáit.

Lord Henry meggyújtott egy szál gyufát finom ezüstdobozán, s olyan öntudatosan és elégedetten kezdte szívni cigarettáját, mintha ebbe az egy mondatba összefoglalta volna az egész világot. Csipogó verebek zörögtek a borostyán zöld lakkos levelei közt, s a fellegek kék árnyai úgy surrantak el a füvön, mint a fecskék. Milyen kedves volt a kertben. És milyen kellemes mások érzéseit tudni – sokkal kellemesebb, mint a gondolataikat ismerni. Az ember tulajdon lelke és egy barátja szenvedélye – ezek az élet igazán varázsos értékei. Csendes örömmel rajzolta maga elé az unalmas ebédet, melyet elmulasztott, amiért ily sokáig maradt Basil Hallwardnál. Ha nagynénjéhez megy, ott bizonyára találkozik Lord Hoodbodyval, s ott csak a népkonyhákról és az új munkáslakótelepek szükségességéről folyt volna a társalgás. Minden társadalmi osztály azoknak az erényeknek fontosságát prédikálja, melyek gyakorlására semmi szükség saját életében. A gazdag a takarékosság becses voltáról beszél, és a henye a munka méltóságáról áradozik. De jó, hogy megúszta mindezt! Amint nagynénjére gondolt, mintha eszébe jutott volna valami. Hallwardhoz fordult, és megszólalt:

– Most jut eszembe valami!

– Micsoda, Harry?

– Hogy hol hallottam én már Dorian Gray nevét.

– Hát hol hallottad? – kérdezte Hallward kissé komoran.

– No, ne nézz ily morcosan, Basil. A nagynénémnél hallottam, Lady Agathánál. Ő mesélte, hogy találkozott egy kedves fiatalemberrel, aki megígérte neki, hogy segít a jótékonysági akcióiban, és Dorian Graynek hívták. Meg kell azonban jegyeznem, azt egy szóval se mondta, hogy jóképű. A nőknek semmi érzékük a szépség iránt. Legalábbis az erényes nőknek. Azt mondotta róla, hogy nagyon komoly és jó fiú. Én pedig nyomban egy pápaszemes, nagyon szeplős, kopaszodó alakot képzeltem el, aki folyton csetlik-botlik. Ha akkor tudom, hogy ez a te barátod…

– Szerencse, hogy nem tudtad.

– Miért?

– Nem akarom, hogy megismerd.

– Nem akarod, hogy megismerjem?

– Nem.

– Dorian Gray úr a műteremben van – mondta az inas, aki lejött a kertbe.

– Most legalább be kell mutatnod – kiáltott Lord Henry, kacagva.

A festő az inashoz fordult, aki hunyorgatva állott a verőfényben.

– Kérje meg, Parker, Gray urat, hogy várjon kicsit: pár pillanat múlva megyek.

Az inas meghajolt, és visszament a kerti úton.

Basil ránézett Lord Henryre.

– Dorian Gray a legjobb barátom – mondta. – Egyszerű, áldott lélek. Amit a nagynénéd mondott róla, az szóról szóra igaz. Ne rontsd el. Ne próbálj hatni rá. Ártanál neki. Nagy a világ, és annyi érdekes ember szaladgál benne. Ne vedd el tőlem azt az egyet, aki művészetem minden varázsát adja: az életem, a művészetem függ tőle. Én bízom benned, Harry.

A festő lassan beszélt, és szavai mintha akarata ellenére szakadoztak volna ki belőle.

– Szamárságokat beszélsz – mondta Lord Henry mosolyogva, aztán karon fogta Hallwardot, és elindult vele befelé a házba.

MÁSODIK FEJEZET

Mikor beléptek, meglátták Dorian Grayt. Háttal ült feléjük, a zongoránál, és Schumann Erdei jelenetek című hangjegyfüzetét lapozgatta.

– Ezt kölcsön kell adnod, Basil – kiáltotta. – Meg akarom tanulni. Gyönyörűek.

– Attól függ, hogy ülsz ma, Dorian.

– Jaj, úgy unom az ülést, aztán minek is nekem életnagyságú kép – válaszolt a fiú makacsul és duzzogva, s forogni kezdett a zongoraszéken.

Mikor meglátta Lord Henryt, pillanatra gyenge pír futotta el arcát, és fölugrott.

– Bocsáss meg, Basil, de nem tudtam, hogy mással vagy.

– Bemutatom neked Lord Henry Wottont, régi oxfordi barátomat. Éppen most dicsértelek, milyen remekül ülsz, s most mindent elrontottál.

– De nem rontotta el az örömem, hogy megismerkedhetek önnel, Gray úr – szólt Lord Henry, aki előrelépett, és kezét nyújtotta feléje. – Nagynéném sokat beszélt önről. Maga az egyik kedvence, és attól félek, egyik áldozata is.

– Most Lady Agatha fekete könyvébe vagyok beírva – válaszolt Dorian tréfás, bűnbánó arccal. – Megígértem, hogy múlt kedden elmegyek vele egy körbe, a Whitechapelbe, és teljesen megfeledkeztem róla. Négykezest kellett volna játszanunk, együtt – azt hiszem, kérem, négykezest. Képzelem, mit kapok majd tőle. Egyelőre mutatkozni se merek előtte.

– No, majd én összebékítem magukat. Nagynéném rajong önért. Különben se baj, hogy nem ment el. A hallgatóság bizonyára azt hitte, hogy négykezes volt. Ha Agatha néném zongorához ül, úgy csörömpöl, hogy az kettőnek is becsületére válna.

– Nagyon szigorú hozzá, de nekem se éppen bókol – felelt Dorian nevetve.

Lord Henry Dorianre nézett. Igazán csodálatosan szép volt, finoman ívelt skarlát ajkával, nyílt, kék szemével, göndör aranyhajával. Volt valami az arcában, ami nyomban bizalmat gerjesztett iránta. Az ifjúság nyíltsága volt rajta, s az ifjúság szenvedélyes tisztasága. Érezni lehetett, hogy még makulátlan a világ sarától. Nem csoda, hogy Basil annyira szerette.

– Ön nagyon csinos, nem illik magához ez az emberszeretet – ahhoz nagyon csinos.

És Lord Henry egy kerevetre vetette magát, s kinyitotta cigarettatárcáját.

A festő festékeit kevergette, ecseteit készítette. Elcsigázottnak látszott, s mikor hallotta Lord Henry utolsó megjegyzését, rátekintett, egy pillanatig tétovázott, aztán ezt mondta:

– Harry, még ma be akarom fejezni ezt a képet. Ugye nem tartasz szörnyen gorombának, ha arra kérlek, hogy menj el?

Lord Henry mosolygott, s Dorian Grayre nézett.

– Menjek el, Mr. Gray? – kérdezte.

– Jaj, kérem, ne menjen, Lord Henry. Úgy látom, Basil duzzogó kedvében van, és nem tudom elviselni, mikor duzzog. Különben is meg kell mondania, miért nem illik hozzám az emberszeretet.

– Nem tudom, megmondjam-e önnek, Gray úr. Unalmas egy tárgy, az embernek komolyan kellene megvitatni. De most, hogy marasztalt, már nem megyek el. Ugye te se mondtad komolyan, Basil? Gyakran említetted, szereted, hogyha modelljeiddel valaki beszélget.

Hallward ajkába harapott.

– Ha Dorian kívánja, természetesen maradnod kell. Dorian szeszélye mindenkinek törvény, kivéve önmagának.

Lord Henry vette a kalapját, kesztyűjét.

– Nagyon marasztalsz, Basil, de mégis mennem kell. Az Orléans-ban találkát adtam valakinek. Isten önnel, Gray úr. Legyen szerencsém egy délután a Curson Streeten. Öt órakor majdnem mindig otthon vagyok. Előbb azonban írjon. Sajnálnám, ha hiába keresne.

– Basil – kiáltott Dorian Gray –, ha Lord Henry Wotton elmegy, én is vele megyek. Te, amíg festesz, egy árva szót se szólsz, és olyan szörnyen buta dolog ácsorogni a dobogón, nyájas arcot vágni. Kérd meg, hogy maradjon. Ragaszkodom hozzá.

– Maradj, Henry, Dorian kéri, és én is ezt kérem – mondta Hallward, figyelmesen nézve a festményét. – Teljesen igaza van, munka közben sohase beszélek, és nem is figyelek a szóra, ami roppant unalmas lehet szegény modelljeimnek. Kérlek, maradj.

– De mi lesz az Orléans-beli találkámmal!

A festő nevetett.

– Majd elintéződik. Ülj csak le, Harry. Te pedig, Dorian, menj fel a dobogóra, ne sokat izegj-mozogj, és egyáltalán ne figyelj arra, amit Lord Henry mond. Nagyon rossz hatással van barátaira, kivéve rám.

Dorian Gray fölment az emelvényre, egy ifjú görög mártír megadásával, és elégedetlenül elfintorította az arcát Lord Henry felé, akit már előbb megszeretett. A lord semmit se hasonlított Basilhez. Ők ketten érdekes ellentétek voltak. És a lordnak nagyon kellemes a hangja. Pár pillanat múlva így szólt hozzá:

– Igazán oly rossz hatással van barátaira, Lord Henry, amint Basil mondja?

– Jó hatás egyáltalán nincsen is, Gray úr. Minden befolyás erkölcstelen – tudományos szempontból erkölcstelen.

– Miért?

– Mert befolyásolni valakit annyi, mint odaadni neki tulajdon lelkünket. Az illető nem természetes gondolatait gondolja, és nem is természetes szenvedélytől lángol. Erényei nem az ő erényei. Bűneit, ha vannak bűnök, csak kölcsönkapta. Visszhangja lesz valaki más zenéjének, egy szerep színésze, melyet nem az ő számára írtak. Az élet célja az, hogy kifejlesszük önmagunkat. Hiánytalanul megvalósítani természetünket – ez itt mindannyiunknak rendeltetése. Az emberek manapság félnek önmaguktól. Elfelejtették az első és legnagyobb kötelességüket, azt a kötelességet, mellyel önmaguknak tartoznak. Természetesen irgalmasok. Táplálják az éhezőt, ruházzák a koldust. De tulajdon lelkük koplal, és meztelen. A bátorságot többé nem ismeri az emberi nem. Talán sohase is voltunk igazán bátrak. A társadalomtól való rettegés, mely az erkölcs alapja, az Istentől való rettegés, mely a vallás titka – ez a két dolog kormányoz bennünket. És mégis…

– Most pedig légy jó fiú, Dorian, és fordítsd a fejed kissé jobbra – mondta a festő, elmerülve munkájába, s csak azzal törődve, hogy a fiú arcán olyan kifejezés tűnt föl, melyet annak előtte sohase látott.

– És mégis – folytatta Lord Henry, halk, muzsikás hangján, kezének azzal a kecses mozdulatával, mely mindig jellemző volt rá, már etoni napjaiban is –, azt hiszem, ha egy ember teljesen és egészen kiélné életét, formát adna minden érzésének, kifejezné minden gondolatát, testté váltaná minden álmát – azt hiszem, a világ az öröm oly friss lendületét kapná, hogy elfelednők a középkor minden nyavalyáját, és visszatérnénk a hellén eszményhez – lehet, hogy még finomabb, még gazdagabb eszményhez, mint a hellén volt. De közöttünk a legbátrabb ember is fél önmagától. A vadember öncsonkítása gyászosan tovább él az önmegtagadásban, mely elzápítja életünket. Bűnhődünk a lemondásunkért. Minden lendületünk, melyet igyekszünk megfojtani, tovább erjed-gerjed agyunkban, és megmérgez bennünket. A test egyszer vétkezik, és ezzel el is intézte a vétket, mert a cselekvés a megtisztulás egyik módja. Semmi sem marad aztán, csak a gyönyörre való visszaemlékezés vagy a bűnbánat pazar pompája. A kísértéstől csak egy módon szabadulhatunk, úgy, hogy engedünk neki. Állj ellen, és lelked belebetegszik abba, hogy lelked epekszik azokért a dolgokért, melyeket megtiltott magának, s vágyakozik azért, amit a szörnyeteg törvények tettek szörnyeteggé és törvénytelenné. Azt mondották, hogy a világ nagy eseményei az agyvelőben történnek meg. Az agyvelőben, csakis az agyvelőben történnek meg a világ nagy bűnei is. Önnek, Gray úr, kinek olyan rózsapiros az ifjúsága, és olyan rózsafehér a gyermekkora, önnek is vannak szenvedélyei, melyektől megrémült, gondolatai, melyek rettenettel töltötték meg, álmai nappal és álmai éjszaka, melyeknek puszta emléke szégyenpírral tarkázná arcát.

– Elég – dadogta Dorian Gray –, ne folytassa, egészen összezavar. Valamit válaszolnom kellene, de nem tudom, mit. Ne beszéljen. Hagyjon gondolkodni. Vagy inkább hagyjon ne gondolkodni.

Vagy tíz percig állott ottan mozdulatlanul, nyitott szájjal, különösen tündöklő szemmel. Homályosan sejtette, hogy egészen új hatások dolgoznak benne. De úgy rémlett, hogy ezek a hatások belőle magából származnak. Azok a szavak, melyeket Basil barátja intézett hozzá – kétségtelenül véletlenül ejtett szavak, szándékos paradoxonok –, titkos húrt érintettek meg, melyhez azelőtt sohase nyúltak, de érezte, hogy ez a húr most megrezzen, babonás remegéssel lüktet.

A zene rázta föl őt így. Gyakran megbolygatta a zene. De a zene nem tagolt beszéd. Az nem új világ volt, inkább másik zűrzavart teremt bennünk. Ezek szavak voltak! Puszta szavak! Milyen rettenetesek voltak! Milyen világosak, milyen élők, milyen kegyetlenek! Nem lehetett elmenekülni előlük. És milyen finom varázslat lakozott bennük! Úgy tetszett, tömör formát tudnak adni alaktalan dolgoknak, és külön muzsikájuk van, mint a hegedűnek és a lantnak. Puszta szavak! Van-e más valami oly kézzelfogható, mint a szavak?

Van. Akadtak serdülőkorában oly dolgok, melyeket nem értett. Most megértette. Egyszerre tűzszínű lett előtte az élet. Úgy rémlett, tűzben jár. Miért nem tudta ezt eddig?

Lord Henry finom mosollyal figyelte őt. Pontosan tudta, mikor jön el az a lélektani pillanat, hogy nem szabad többet mondania. Roppant érdekelte. Ámult-bámult, hogy egyszerre milyen hatást keltettek szavai, és visszaemlékezett egy könyvre, melyet tizenhat éves korában olvasott, arra a könyvre, mely sok mindent födött föl előtte, amit annak előtte nem ismert, s azt firtatta, vajon Dorian Gray is hasonló tapasztalaton ment-e át. Találomra a levegőbe lőtt egy nyilat. Érintette a céltáblát? Jaj, de igéző volt ez a fiú.

Hallward tovább festett azzal a csodálatos, merész ecsetkezeléssel, azzal az igazi finomsággal és olvatag gyöngédséggel, mely csak erőből származhat. Nem is vette észre, hogy csönd van körötte.

– Basil, elfáradtam az állásban – kiáltott Dorian Gray hirtelen. – Kimegyek, és leülök a kertben. Itt fojtó a levegő.

– Nagyon sajnállak, édes gyermekem. Ha festek, semmi egyébre nem gondolok. De még sohase ültél ilyen jól. Egészen mozdulatlan voltál. És megragadtam azt a kifejezést, melyet akartam – a félig nyitott szájat, a szem fényes tekintetét. Nem tudom, mit beszélt Harry, de ő művelhette, hogy ilyen remek az arcod. Bizonyára bókolt neked. Egy szavát se hidd el.

– Nem is bókolt. Talán ez az oka, hogy semmit se hiszek abból, amit mondott.

– Maga is tudja, hogy mindent hisz – szólt Lord Henry, álmatag, ábrándos szemmel. – Kimegyek magával a kertbe. Iszonyú hőség van a műteremben. Basil, adass nekünk jeges italt, valami epreset.

– Jó, Harry, csöngess, és ha Parker bejön, majd megrendelem. Most a háttéren dolgozom, de később kimegyek hozzátok. Ne sokáig tartsd künn Doriant. Sohase ment úgy a munka, mint ma. Ez remekművem lesz. Már így is remekmű.

Lord Henry kiment a kertbe, és ott találta Dorian Grayt, aki a nagy, hűs orgonafürtökbe temette arcát, lázasan itta illatukat, mintha bort szürcsölne. Kisietett hozzá, vállára tette kezét.

– Nagyon helyesen cselekszik – mormogta. – Semmi se gyógyítja annyira a lelket, mint az érzékek, viszont semmi se gyógyítja annyira az érzékeket, mint a lélek.

A fiú fölijedt és hátrafordult. Hajadonfőtt volt, és a levelek összezilálták makrancos hajfürtjeit, felborzolták aranyló hajszálait. Félelem tükröződött szemében, mint azokéban, akiket hirtelen fölébresztünk. Finoman metszett orrcimpái rezegtek, és skarlát ajka valamilyen rejtett idegtől vonaglott, s aztán folyton remegett.

– Igen – folytatta Lord Henry –, ez az élet egyik nagy titka – meggyógyítani a lelket az érzékekkel, és az érzékeket a lélekkel. Maga csodálatos teremtés. Többet tud, semmint sejtené, de azért kevesebbet tud, mint amennyit tudnia kellene.

Dorian Gray összeráncolta homlokát, és elfordította fejét. Akarata ellenére is szeretnie kellett ezt a sudár, varázsos fiatalembert, aki mellette állt. Regényes, olajszín arca és elcsigázott kifejezése érdekelte őt. Halk, tétova hangjában volt valami megejtő. Hűs, fehér, virágszerű keze is babonás ingerrel hatott rá. Amíg beszélt, dallamosan mozgott ez a kéz, mint a zene, s úgy tetszett, hogy külön beszéde van neki. De Dorian félt tőle, és szégyellte, hogy fél. Miért kellett éppen ennek az idegennek fölfedezni őt önmagának? Hónapok óta ismerte Basil Hallwardot, de barátságuk sohase gyakorolt rá semmiféle változást. Egyszerre aztán bejött valaki az életébe, aki mintha kitárta volna előtte az élet titkát. És mégis, mitől félt úgy? Nem volt se iskolás kamasz, se lány. Szamárság így félnie.

– Jöjjön, üljünk az árnyékba – szólt Lord Henry. – Parker kihozta italunkat, és ha tovább áll a napon, agyonégeti, s akkor Basil nem festi le többé. Vigyázzon, le ne süljön. Nem jól állna magának.

– Nem törődöm vele – kiáltott Dorian Gray kacagva, és leült egy padra a kert végén.

– Magának pedig mindennel kell törődnie.

– Miért?

– Mert magának nagyszerű fiatalsága van, és a fiatalság ezen a földön az egyetlen érték.

– Én ezt nem is érzem, Lord Henry.

– Nem, most nem érzi. Egy napon azonban, ha majd öreg lesz, és ráncos és csúnya lesz, ha majd a gondolat redőket vés homlokára, és a szenvedély iszonyú tüzével megpörzsöli ajkait, akkor majd érzi, borzalmasan érzi. Most amerre megy, elbűvöli a világot. Azt hiszi, mindig így lesz ez…? Csodálatosan szép arca van, Gray úr. Ne ráncolja homlokát. Csodálatosan szép arca van. És a Szépség a Szellem egy formája – sőt magasabb, mint a Szellem, mert magyarázni sem kell. A világ nagy tényei közé tartozik, mint a verőfény, vagy a tavaszi idő, vagy a sötét vizeken való visszatükrözése annak az ezüstkagylónak, melyet holdnak nevezünk. Ez kétségtelen. A Szépségé a fölény isteni joga. Aki birtokában van, abból herceget csinál. Mosolyog? Ó, ha majd elveszti, nem mosolyog többé… Néha azt szokták mondani, hogy a Szépség csak afféle fölszínes valami. Lehetséges. De legalább nem olyan fölszínes, mint a Gondolat. Nekem a Szépség a csodák csodája. Csak sekélyes emberek nem ítélnek azután, amit látnak. A világ igazi titokzatossága az, ami látható, nem az, ami láthatatlan. Igen, Gray úr, az istenek jók voltak önhöz. De amit az istenek adtak, azt hamar vissza is veszik. Csak egypár éve van, hogy igazán, tökéletesen és egészen éljen. Ha elmúlik az ifjúsága, szépsége is vele vész, és akkor tüstént fölfedezi, hogy nincs több diadal számára, vagy be kell érnie azokkal a nagy győzelmekkel, melyeket a múltjára való visszaemlékezés keserűbbekké tesz, mint a vereségeket. Minden eliramló hónap közelebb hozza önt valami borzasztóhoz. Az idő féltékeny önre, és harcol a liliomai és rózsái ellen. Aztán megsápad, arca beesik, szeme elhomályosodik. Iszonytatóan szenved majd… Ó, élje az ifjúságát, amíg fiatal. Ne pocsékolja el napjai aranyát, ne hallgasson a szobabölcsekre, ne igyekezzen elhárítani a reménytelen kudarcot, és ne adja oda életét a tudatlanoknak, a közönségeseknek, a hitványoknak. Ezek afféle beteges ábrándok, korunk hamis eszméi. Élje azt a csodálatos életet, mely önben van. Semmi se menjen veszendőbe. Folyton-folyvást új és új meglepetéseket hajszoljon. Ne féljen semmitől… az új hedonizmus – erre van szüksége századunknak. Ön lehet látható jelképe. Az ön egyéniségével mindent megvehet. A világ magáé, egy idényre… Mihelyt megismertem, láttam, egyáltalán nincs tudatában annak, hogy micsoda, és hogy mi minden lehet. Annyi minden volt önben, ami elbűvöl engem, hogy éreztem, mondanom kell valamit önnek önmagáról. Arra gondoltam, milyen tragikus lenne, ha szétforgácsolódna. Mert az ifjúsága nagyon rövid ideig tart majd, nagyon rövid ideig. A közönséges mezei virág elhervad, de aztán újra kivirul. Az aranyeső júniusra éppúgy sárgul, mint most. Egy hónap múlva piros csillagok gyúlnak az iszalagon, és leveleinek zöld éjszakája minden évben rengeti majd piros csillagait. De mi soha többé nem kapjuk vissza ifjúságunkat. Az öröm ütőere, mely bennünk lüktet húszéves korunkban, meglassul. Tagjaink elaszlanak, érzékeink megpudvásodnak. Förtelmes babákká fajzunk, és a szenvedélyek emléke riaszt, melyektől túlságosan féltünk, azok az isteni kísértések gyötörnek, melyeknek nem mertünk engedni. Ifjúság! Ifjúság! Nincs is a világon más semmi, csak az ifjúság.

Dorian Gray hallgatta, tágra nyitott szemmel, csodálkozva. Az orgonagally kezéből a kavicsra hullott. Egy prémes méh szállt oda, és pillanatig körötte zümmögött. Aztán mászkálni kezdett az apró virágok tojásdad, csillagos gömbjein. Dorian ezt nézte, a csip-csup dolgok iránt való különös érdeklődéssel, melyet akkor igyekszünk fölébreszteni magunkban, mikor nagyon fontos dolgoktól félünk, vagy mikor új indulat zaklat, melyet nem tudunk kifejezni, vagy mikor valami ijedelmes gondolat ostromolja meg hirtelen agyunkat, és arra unszol, hogy engedjünk neki. Pillanat múlva a méh elrebbent. Dorian nézte, amint egy tyrusi folyóka pettyes kelyhébe bújt. A virág mintha megreszketett volna, és aztán édesdeden ide-oda imbolygott.

Egyszerre megjelent a festő a műterem ajtajában, szaporán integetett nekik, hogy jöjjenek be. Egymásra néztek és mosolyogtak.

– Már várlak – kiáltotta. – Gyertek. A világítás pompás, hozzátok be a hűsítőket is.

Fölkeltek, és együtt ballagtak befelé az úton. Két zöld-fehér pille cikázott el mellettük, és a kert sarkában, a körtefán fütyülni kezdett egy rigó.