A fordítás Sarah Waters: Fingersmith (Virago Press, 2003) alapján készült

Fordította: Tóth Gizella

Szerkesztette: Rózsa Judit

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © Sarah Waters, 2002

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-428-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Sally O-J-nek

Első fejezet

Akkoriban Susan Trinder volt a nevem. Az emberek Sue-nak szólítottak. Tudom, melyik évben születtem, de hosszú ideig nem tudtam a pontos dátumot, ezért karácsonykor ünnepeltem a születésnapomat. Azt hiszem, árva vagyok. Az anyámról tudom, hogy halott. De sohasem láttam, semmit sem jelentett nekem. Ha valakié, akkor Mrs. Sucksby gyermeke voltam, apának pedig ott volt nekem Mr. Ibbs, akinek vaskereskedése volt Borough-ban, a Lant Streeten, a Temze közelében.

Ez az első alkalom, hogy a világról és a benne elfoglalt helyemről töprengek.

Volt egy Flora nevű lány, aki egy pennyt fizetett Mrs. Sucksbynak, hogy magával vihessen egy darabra, amelyben koldulnom kell. Akkoriban az emberek szerettek magukkal vinni koldulni a nagyon szőke hajam miatt, és Flora, aki szintén szőke volt, kiadhatott a húgának. A színház, ahová elvitt azon az estén, amelyet most felidézek, a St. George’s Circus volt Surrey-ben. A Twist Olivért adták. Az emlékeimben igazi szörnyűségként él. Emlékszem a karzat lejtésére és a zenekari árokra. Emlékszem egy részeg nőre, aki elkapta a ruhám szalagjait. Emlékszem a vakító, lobogó fényekre, a színészek ordítására, a tömeg üvöltésére. Az egyik szereplő vörös parókát és pofaszakállat viselt, és biztos voltam benne, hogy kabátba bújt majom, úgy ugrándozott. Szörnyűbb volt azonban a vicsorgó, rózsaszín szemű kutya, de a legrémesebb a kutya gazdája, Bill Sikes volt, a kegyetlen rabló és strici. Amikor lesújtott a bunkóval szegény Nancyre, az emberek a sorunkban mind felálltak. Csizma repült a színpadra. Mellettem egy nő felkiáltott:

– Ó, te vadállat! Te gazember! Az a lány negyven olyan vadbarommal is felér, mint te!

Nem tudom, az tette-e, hogy mindenki felállt, amitől a karzat mintha megemelkedett volna; a visító nő vagy Nancy látványa, aki sápadtan és mozdulatlanul feküdt Bill Sikes lábánál, de iszonyú rémület fogott el. Azt hittem, mindannyiunkat meg fognak ölni. Visítani kezdtem, és Flora nem tudott elhallgattatni. Amikor pedig a kiabáló nő átkarolta a vállamat és rám mosolygott, még hangosabban visítottam. Aztán Flora sírva fakadt… talán tizenkét-tizenhárom éves lehetett akkoriban. Hazavitt, és Mrs. Sucksby pofon vágta.

– Mit képzeltél, hogy ilyen helyre vitted? – kérdezte. – Arról volt szó, hogy kiültök a lépcsőre. Nem azért adom bérbe a gyerekeimet, hogy ilyen állapotban, az üvöltéstől kéken hozzák vissza őket. Miféle játékot űztél?

Az ölébe vett, és én újra sírva fakadtam.

– Jól van, báránykám – csitított. Flora némán állt előtte, a haját a lángoló arca elé húzta. Mrs. Sucksby keménykezű asszony volt. Florára nézett, papucsos lábával a szőnyegen dobolt, és vaskos, súlyos kezével a hátamat paskolta, miközben folyamatosan hintázott a székben… egy remek, nyikorgó hintaszékben, amelybe rajta kívül senki sem ülhetett.

– Ismerem a dolgaidat – mondta halkan. Mrs. Sucksby mindenki dolgait ismerte. – Mit csórtál? Keszkenőt talán? Egy-két keszkenőt és egy hölgy bugyellárisát?

Flora a szájához húzta a hajtincset, és bekapta.

– Egy bugyellárist – felelte végül – és egy illatszeres üvegcsét.

– Mutasd! – nyújtotta a kezét Mrs. Sucksby.

Flora arca elsötétült, de a szoknyáján lévő szakadásba nyúlt a derekánál, és elképzelhetik a meglepetésemet, amikor kiderült, hogy a szoknya nincs elszakadva, hanem a lyuk valójában a ruha belsejébe varrt, kicsiny selyemzseb. Fekete szövettasakot vett elő és egy üvegcsét, amelynek kupakjához ezüstláncot erősítettek. A bugyellárisban három penny és egy fél szerecsendió volt. Valószínűleg attól a részeg nőtől szerezte, aki a ruhámat rángatta. Az üvegcse tetejét levéve rózsaillat áradt szét a levegőben.

– Szánalmas fogás – jegyezte meg Mrs. Sucksby nagyot szippantva az illatból.

Flora felvetette a fejét.

– Több is lett vóna – mondta, és rám nézett –, ha ez itt nem kezd el sivalkodni.

Mrs. Sucksby előrehajolt, és ismét megütötte.

– Ha tudtam volna, mire készülsz, még ennyi se lenne. Jól jegyezd meg: ha csöppséget akarsz magaddal vinni a lopáshoz, a többi kicsikém közül válassz! Sue-t nem viheted. Megértetted?

Flora duzzogva ugyan, de azt felelte, igen.

– Remek – bólintott elégedetten Mrs. Sucksby. – Most pedig elmehetsz. A szajrét hagyd itt, különben megmondom az anyádnak, hogy férfiakkal voltál.

Aztán Mrs. Sucksby felvitt az ágyamba. Először a kezével felmelegítette a lepedőt, utána lehajolt, és az ujjamat melengette a leheletével, hogy engem is felmelegítsen. Az összes gyerek közül én voltam az egyetlen, akivel ezt megtette.

– Ugye már nem félsz, Sue? – kérdezte aztán.

De én féltem, és meg is mondtam. Féltem, hogy a rabló engem is megkeres és leüt a bunkósbotjával. Mire Mrs. Sucksby azt mondta, hallott már erről a rablóról. Csak a szája nagy.

– Bill Sikes volt az, ugye? – kérdezte. – Tudod, ő Clerkenwellben lakik, nem merészkedik ide Borough-ba. Az itteni legények túl kemények neki.

– De Mrs. Sucksby! Maga nem látta azt a szegény Nancy lányt, sem azt, hogyan ütötte le az a férfi, hogyan ölte meg!

– Megölte? Nancyt? De hiszen alig egy órája járt itt. Csak az arcán volt egy kis zúzódás. Most másként fésüli a haját, és ha látnád, meg sem mondanád, hogy Bill kezet emelt rá.

– De ugye nem fogja megint megverni?

Mrs. Sucksby erre azt mondta, hogy Nancy végre észre tért, és örökre otthagyta Bill Sikest; hogy megismerkedett egy aranyos wappingi fiúval, aki nyitott neki egy kisboltot, és most cukoregérkéket és dohányt árul.

Kihúzta a hajamat a nyakam mögül, és eligazgatta a párnán. Akkoriban, azt mondták, tejfelszőke hajam volt, bár ahogy nőttem, bebarnult, és Mrs. Sucksby ecettel szokta megmosni, és addig fésülgette, amíg fényesen nem csillogott. Most kisimította a hajam a párnán, aztán egy tincset az ajkához emelt.

– Ha az a Flora megint el akar vinni csórni, azonnal szólsz nekem, ugye?

Azt feleltem, hogy igen.

– Jó kislány – dicsért meg, és otthagyott. Magával vitte a gyertyát, de az ajtót félig nyitva hagyta; az ablakot is csipkefüggöny takarta, amely átengedte az utcai lámpák fényét. A szobámban sohasem volt igazán sötét, és nyugalom sem. A felső emeleten volt két szoba, ahol alkalomadtán az ideérkezők megszálltak; ők nevetgéltek, dobogtak, elejtették a fémpénzeket, néha táncoltak is. A falon túl Mr. Ibbs nővére lakott, aki ágyban fekvő beteg volt, és gyakran sikoltozott valami rémálomból felriadva. És szerte a házban, bölcsőkben fekve szorosan, mint a szardíniák, ott voltak Mrs. Sucksby csecsemői. Ők az éjszaka bármely órájában felsírhattak vagy nyöszörögni kezdtek, mert bármilyen apróság felzaklathatta őket. Ilyenkor Mrs. Sucksby odament hozzájuk, és egy kiskanál gint adott nekik nyugtatóul, és ahogy a kicsik sírása fokozatosan elhalkult, jól lehetett hallani az ezüstkanál csengését, ahogy az üvegnek ütődött.

Ezen az éjszakán azonban az emeleti szobák minden bizonnyal üresek voltak, és Mr. Ibbs nővére nyugodtan aludt; és talán a nagy csend miatt a gyerekek sem ébredtek fel. Mivel zajhoz szoktam, ébren feküdtem. Csak feküdtem, és újra a kegyetlen Bill Sikesra gondoltam, és a lábánál holtan heverő Nancyre. Valamelyik közeli házból egy férfi szitkozódása hallatszott. Aztán a templom harangja elütötte a következő órát, kondulása furcsán visszhangzott a szeles utcákon. Azon tűnődtem, Florának fáj-e még a pofon nyoma. Aztán azon, milyen messze lehet Clerkenwell Borough-tól, és milyen gyorsan teszi meg az utat egy bunkóval felfegyverzett férfi.

Már akkoriban is igen élénk volt a képzeletem. Amikor léptek hallatszottak a Lant Streetről, és a léptek elhaltak az ablak alatt, s nyomban utána felnyüszített egy kutya, és kaparni kezdte az ajtót, és hallottam, hogy valaki óvatosan elfordítja az ajtógombot odalent, felemelkedtem az ágyban, és talán fel is sikoltok… de ekkor a kutya barátságosan felvakkantott, és ebből tudtam, hogy nem lehet a rózsaszín szemű szörnyeteg a színházból, csak Jack, a mi kutyánk. Márpedig ő oroszlán módjára tudott küzdeni. Aztán meghallottam a füttyöt. Bill Sikes sohasem fütyülne ilyen kedvesen. Így csak Mr. Ibbs tud. A forró húspudingért járt odakint, mert az lesz a vacsorájuk Mrs. Sucksbyval.

– Jól van – hallottam a hangját –, érzed a hús szagát…

Aztán a szavak mormolássá halkultak, és én visszazuhantam a párnára. Azt mondanám, öt-hatéves lehettem akkoriban. De kristálytisztán emlékszem rá. Emlékszem, ahogy feküdtem, és hallgattam az evőeszközök és a tányér csilingelését, Mrs. Sucksby sóhajait, papucsának koppanását a padlón. És emlékszem, láttam, mint korábban még soha, hogyan épül fel a világ: vannak benne gonosz Bill Sikesok, jó Mr. Ibbsek, és Nancyk, akikből akármelyik lehet. Arra gondoltam, mennyire örülök, hogy én már eleve azon az oldalon vagyok, ahová végül Nancy is eljutott… úgy értem, a jó oldalon, ahol a cukoregérkék is vannak.

Csak évekkel később tudtam meg, amikor másodszor is láttam a Twist Olivért, hogy Nancyt mégiscsak megölték. Flora addigra ügyes zsebtolvajjá vált; a Surrey már kisnyúl volt neki, a West End-i színházakban dolgozott, és úgy vágott át a tömegen, mint kés a vajon. Engem azonban soha többé nem vitt magával. Ő is, mint mindenki, túlságosan tartott Mrs. Sucksbytól.

Végül elfogták szegény teremtést, amikor egy hölgy karperecét próbálta megfújni, és száműzték.

Többé-kevésbé mindannyian tolvajok voltunk ott, a Lant Streeten. De az a fajta tolvaj, amelyik inkább mást buzdított rá, mintsem maga tegye. Ha bámultam is, amikor Flora a szoknyája hasadékából bugyellárist és illatos üvegcsét vett elő, soha többé nem lepődtem meg, ha hasonló dolog történt, mert ugyancsak unalmas napnak számított, ha senki sem jött Mr. Ibbshez a kabátja bélésében, a kalapjában, a kabátujjában vagy a zoknijában elrejtett zacskóval vagy csomaggal.

– ’napot kívánok, Mr. Ibbs – köszönt.

– ’napot, fiam – felelte Mr. Ibbs kicsit az orrán keresztül. – Mi újság?

– Nem sok.

– Hoztál nekem valamit?

– Hoztam, Mr. Ibbs – kacsintott az illető. – Príma áru, nagy ritkaság…

Mindig ezt vagy valami hasonlót mondtak. Mr. Ibbs bólintott, aztán lehúzta a sötétítőt, és elfordította a kulcsot… mert óvatos ember volt, és sohasem vizsgálta meg a lopott holmit az ablak közelében. A pult mögött volt egy zöld posztófüggöny, mögötte egy átjáró, amelyik egyenesen a konyhába vezetett. Ha a tolvaj olyasvalaki volt, akit ismert, leültette az asztalhoz.

– Ülj csak le, fiam – mondta. – Nem mindenkivel teszem ám ezt meg. De te már olyan öreg róka vagy, hogy… nos, akár a családhoz is tartozhatnál. – És a férfinak ott, a csészék, a teáskanalak és a kenyérhéj közt ki kellett terítenie, amit hozott.

Néha Mrs. Sucksby is jelen volt valamelyik babát etetve. A tolvaj meglátta, és lekapta a kalapját.

–’napot, Mrs. Sucksby.

– ’napot, kedvesem.

– ’napot, Sue. Hogy megnőttél!

Akkoriban többre tartottam őket, mint a bűvészeket, mert a kabátjuk titkos rejtekeiből pénztárcák, selyemkendők, órák, ékszerek, ezüsttálcák, sárgaréz gyertyatartók kerültek elő, de néha alsószoknyák vagy egész toalettek is.

– Ez minőségi áru, állítom, hogy az – mondta a tolvaj, ahogy mindent kirakott; és Mr. Ibbs a kezét dörzsölgetve, várakozó arccal figyelt. De aztán szemügyre vette az árut, és az arca elborult. Jóindulatú ember volt, olyan becsületesnek tűnő. A bőre sápadt, ajka és a pofaszakálla keskeny. Ahogy arca elborult, az embernek kis híján megszakadt tőle a szíve.

– Rongyok – mondta a fejét csóválva, és az ujjai közt egy bankót forgatva. – Nagyon nehéz elpasszolni. – Vagy: – Gyertyatartó. Egy tucatot kaptam a legjobb minőségűből épp a múlt héten egy whitehalli betörésből. Semmit sem tudok velük kezdeni. Nem tudom őket eladni.

Aztán csak állt, úgy téve, mint aki az áron töpreng, de alig meri kimondani, mert attól tart, megbántja vele a férfit. Végül mégis kibökte az ajánlatát, mire a tolvaj felháborodott.

– Mr. Ibbs, ennyiért nem érte meg idejönni. Legyen szíve, kérem!

De addigra Mr. Ibbs odament a dobozához, és az asztalra számolta a shillingeket: egyet, kettőt, hármat… aztán a negyedikkel a kezében megállt. A tolvaj látta az ezüst csillogását – Mr. Ibbs épp ezért mindig gondosan kifényesítette a shillingjeit –, és ez úgy hatott rá, mint a nyúl az agarakra.

– Nem lehetne öt, Mr. Ibbs?

Mr. Ibbs ilyenkor felemelte a becsületes arcát, és vállat vont.

– Igazán szeretném, fiam. Semmit sem szeretnék jobban. És ha valami különleges dolgot hoztál volna, a pénzem beszélne helyettem. Ez azonban… – intett a selyemhalom vagy a csillogó réz felé – ez bizony édeskevés. Magamat lopnám meg, ha többet adnék érte. Mrs. Sucksby csemetéitől vonnám meg a falatot.

Azzal a tolvaj kezébe nyomta a shillingeket, aki zsebre tette őket, aztán begombolta a kabátját, és köhintett, vagy megtörölte az orrát.

Aztán úgy tűnt, Mr. Ibbs szíve mégis megesett a férfin, és a dobozához visszalépve megkérdezte:

– Ettél már ma reggel valamit, fiam?

Mire a férfi mindig azt válaszolta:

– Egy falatot sem.

Mr. Ibbs erre adott neki egy hatpennyst, és a lelkére kötötte, hogy reggelire költse, ne a lovakra, mire a tolvaj rendszerint valami ilyesmit mondott:

– Ön egy kincs, Mr. Ibbs. Igazi kincs.

Mr. Ibbs tíz-tizenkét shilling hasznot is bezsebelt egy ilyen emberen, s közben mindvégig becsületesnek és tisztességesnek látszott. Mert amit a rongyokról vagy a gyertyatartókról mondott, az természetesen erős túlzás volt. Mert tudta, mitől döglik a légy. Amikor a tolvaj elment, Mr. Ibbs rám kacsintott. Ismét összedörzsölte a kezét, és kissé felélénkült

– Mi lenne, Sue, ha fognál egy rongyot, és jól kifényesítenéd ezeket? Aztán, ha van egy kis időd, kedvesem, és Mrs. Sucksby nem bánja, kézimunkázhatnál kicsit ezekkel a kendőkkel. Csak keveset és finoman, a kisollóddal és talán egy gombostűvel, mert ez batiszt – látod, kedvesem? – és elszakad, ha durván megrántod…

Azt hiszem, az ábécét is így tanultam meg: nem leírva, hanem kiszedve a betűket. Emlékszem, egy zsebkendőn, amelyre az volt hímezve: Susan, láttam először, hogyan fest a nevem leírva. Ami az olvasást illeti, sohasem vesződtünk vele. Mrs. Sucksby boldogult a betűkkel, ha kellett; Mr. Ibbs tudott olvasni, sőt írni is, de nekünk, többieknek ez olybá hangzott, mintha kínaiul beszélnénk vagy hátraszaltóznánk: hasznos egy zsidónak vagy akrobatának, de nekünk miért kellene értenünk hozzá?

Akkoriban legalábbis így véltem. A számokat azonban megtanultam, méghozzá a pénzérmékről. A jó pénzt persze megtartottuk. A hamisak túl fényesen csillogtak, s mielőtt továbbadtuk, meg kellett őket dolgozni cipőpasztával és zsírral. Azt is megtanultam, hogy ami a selymet és a vásznat illeti, megvan a módja a mosásnak és a vasalásnak, hogy utána újnak tűnjenek. A drágaköveket én fényesítettem közönséges ecettel. Az ezüsttányérokból vacsoráztunk – de csak egyszer a belevésett címerek és bélyegek miatt; amikor befejeztük, Mr. Ibbs összeszedte és ezüstrudakká olvasztotta a csészéket és tányérokat. Ugyanezt csinálta az arannyal és az óntárgyakkal is. Sohasem kockáztatott, éppen ettől volt olyan jó.

Minden, ami a konyhánkba érkezett, valami más alakot öltve hagyta el azt. S noha a bejárati ajtón – a Lant Street-i boltajtón – jött be, másik úton távozott. Hátul. Ott nem volt utca, csak egy kicsi, fedett átjáró és egy apró, sötét udvar. Ott állt az ember, és teljesen összezavarodott. Persze volt kiút, csak tudni kellett, hol keresse. Ha megtalálta, kis sikátorba jutott, amely egy sötéten kanyargó útba torkollott. Az út a vasútvonal árkádjaihoz vezetett, és az egyik boltíven át – nem tudnám megmondani, melyiken, bár valaha tudtam – egy újabb, még sötétebb útra ért ki az ember, amely gyorsan és feltűnés nélkül a folyóhoz vitte. Két vagy három embert ismertünk, aki ott tartotta a csónakját. S a hosszú, kanyargós út mentén végig csupa jó cimbora élt – Mr. Ibbs unokaöccsei, akiket kuzinoknak hívtam. Rajtuk keresztül London minden részébe el tudtuk juttatni a szajrét. Bármit, de tényleg bármit el tudtunk passzolni, méghozzá olyan gyorsan, amin biztos meglepődne a kedves olvasó. Adtunk el jeget augusztusban, s mire megszabadultunk tőle, még a tömb negyedének sem volt alkalma megolvadni. Akár a napfényt is eladhattuk volna nyáron… Mr. Ibbs biztosan talált volna rá vevőt.

Röviden, nem sok olyan dolog volt, ami a házunkba érkezve, ne ment volna tovább, méghozzá nagyon is gyorsan. Igazából csak egyetlenegy olyan akadt, ami a házba került és ott ragadt, ami valahogy ellenállt a szajréút hatalmas vonzásának – egyetlenegy dolog, amit sem Mr. Ibbs, sem Mrs. Sucksby nem akart felárazni.

Természetesen magamra gondolok.

Ezt az anyámnak köszönhetem. Az ő története valóban tragikus. 1844 egy bizonyos éjszakáján érkezett a Lant Streetre. Nagyon terjedelmes volt már akkor veled, kislányom, mesélte Mrs. Sucksby – amit én akkor úgy értelmeztem, hogy az anyám úgy hozott magával, talán a szoknyája egyik rejtekzsebében vagy a kabátja bélésébe varrva. Úgy tudtam, ő is tolvaj volt.

– De milyen tolvaj! – sóhajtotta Mrs. Sucksby. – Vakmerő… és csinos.

– Tényleg, Mrs. Sucksby? Szőke volt?

– Szőkébb, mint te, de az arca szakasztott a tiéd… markáns vonású és sovány. Felvittük az emeletre. Senki sem tudta, hogy ott van, csak Mr. Ibbs és én… mert körözték, azt mondta, négy kerület rendőrei is, és ha elkapják, fellógatják. Hogy mi volt a bűne? Azt állította, csak lopás. Azt hittem, valami súlyosabb. Azt tudtam, hogy kőkemény asszony, hisz jöttél te, és esküszöm, hogy egyszer sem nyögött fel, egyszer sem sikoltott. Csak rád nézett, megpuszilta a kicsi fejedet, aztán hat fontot adott nekem, hogy vigyázzak rád… mind jó aranyakban. Azt mondta, van még egy utolsó munkája, amit meg kell tennie, és ami nagy vagyont hoz neki. Vissza akart jönni érted, amikor végzett…

Így mesélte Mrs. Sucksby; valahányszor azonban ehhez a részhez ért, a hangja egyre bizonytalanabbá, egyre remegőbbé vált, és a szeme megtelt könnyel. Mert várt az anyámra, de ő nem jött. Helyette csak a szörnyű hír érkezett. A munka, amelytől a vagyont remélte, balul ütött ki. Egy férfi meghalt, miközben próbálta védeni a tulajdonát, és az anyám kése ölte meg. A saját társa árulta el. A rendőröknek sikerült végül elfogniuk. Egy hónapig börtönben volt. Aztán felakasztották.

Felakasztották a Horsemonger Lane-i fogház tetején, ahogy akkoriban a gyilkosokat szokták. Mrs. Sucksby annak a szobának az ablakából nézte, amelyben megszülettem.

Remek a kilátás onnan, mindenki azt állítja, egész Dél-Londonban a legjobb. Az emberek hajlandók voltak szép summát fizetni egy-egy helyért az ablaknál az akasztások napján. És néhány lány ugyan visított, amikor az elítélt alatt megnyílt a csapóajtó, én sohasem tettem. Soha össze sem rezzentem, a szemem sem rebbent.

– Az ott Susan Trinder – suttogta olyankor valaki. – Az anyját felakasztották gyilkosságért. Milyen bátor lány, hát nem?

Tetszett, amikor ezt mondták. Kinek ne tetszett volna? De az a helyzet – és most már nem érdekel, ki tudja, ki nem –, az a helyzet, hogy egyáltalán nem voltam bátor. Mert ahhoz, hogy ilyen dolgokban bátor legyen valaki, az kell, hogy sajnálatot érezzen. Márpedig hogyan sajnálhattam volna azt, akit nem is ismertem? Feltételezem, igazán kár, hogy az anyámat felakasztották, de ha már így történt, örültem, hogy valami olyan tettért, mint egy fösvény alak meggyilkolása egy tányér miatt, s nem valami gonosz dologért, mint például egy gyerek megfojtásáért. Gondolom, az is sajnálatos volt, hogy árvát csinált belőlem, de ismertem néhány lányt, akiknek volt anyjuk, de részeges vagy őrült, olyan anyjuk, akit gyűlöltek, és sehogy sem tudtak kijönni vele. Akkor már inkább egy halott anya, mint egy ilyen!

Akkor már inkább Mrs. Sucksby! Ő sokkal jobb volt. Egy hónapot fizettek ki neki értem, és ő tizenhét évig tartott. Ha ez nem szeretet, akkor nem tudom, mi az.

Beadhatott volna a szegényházba. Otthagyhatott volna egy huzatos kiságyban sírva. De ő annyira vigyázott rám, hogy még lopni sem engedett, nehogy elkapjon egy rendőr. Megengedte, hogy vele aludjak az ágyában, ecettel mosta a hajamat, hogy fényes legyen. Az ember csak a drágakövekkel bánik ilyen gondosan.

Pedig én nem voltam drágakő, de még csak gyöngyszem sem. A hajam végül egészen hétköznapivá vált. Az arcom is szokványos arc volt. Fel tudtam törni az egyszerűbb zárakat, ki tudtam reszelni egy sima kulcsot; a pénzérme csengéséből meg tudtam mondani, hogy jó vagy rossz… de ezt mindenki meg tudta tenni, akit megtanítottak rá. Körülöttem egyre-másra érkeztek a kisgyerekek, egy ideig maradtak, aztán értük jött az anyjuk, találtak másik anyát maguknak, vagy meghaltak. Értem persze senki sem jött, nem haltam meg, hanem felnőttem, míg akkora nem lettem, hogy Mrs. Sucksby engem is a bölcsők közé engedett a gines üveggel és az ezüst kiskanállal. Néha azon kaptam Mr. Ibbset, hogy különös tekintettel méreget – mintha hirtelen szajrét látna bennem, és azon tűnődne, hogy maradhattam itt ilyen sokáig, és kinek tudna továbbpasszolni. De amikor az emberek arról beszéltek – és ez néha előfordult –, hogy a vér nem válik vízzé, Mrs. Sucksby arca elsötétült.

– Gyere ide, kislányom – szólt ilyenkor. – Hadd nézzelek meg magamnak! – És a fejemre tette a kezét, megsimogatta az arcomat. – Látom őt benned – mondta. – Rám néz, ahogy akkor éjjel, s közben azt hiszi, hogy vissza fog jönni, és vagyonossá tesz téged. Honnan tudhatta volna? Szegény teremtés, soha többé nem jött vissza! Az a vagyon még vár rád. Az a tied, Sue, és egyben a miénk is…

Ezt sokszor elmondta. Valahányszor morgott vagy sóhajtozott… amikor fájós derekát dörzsölgetve állt fel egy bölcső mellől, megkeresett a tekintetével, és megnyugodott, szinte elégedetté vált.

De itt van Sue, mondhatta volna. Most nehéz nekünk. De itt van Sue. Majd ő rendbe hozza a dolgokat, gazdaggá tesz minket…

Hagytam, hogy ezt higgye, de arra gondoltam, hogy tudom, amit tudok. Egyszer hallottam, hogy neki is volt gyereke… sok évvel azelőtt, aki halva született. Úgy véltem, biztosan az ő arcát látja, amikor rám néz. Ettől összeborzadtam, mert furcsa volt arra gondolni, hogy nem csupán saját magamért szeretnek, hanem olyasvalaki kedvéért, akit nem is ismerek…

Akkoriban azt hittem, mindent tudok a szeretetről. Azt hittem, mindenről tudok mindent. Ha megkérdeztek volna, hogyan képzelem el az életemet, biztosan azt mondtam volna, hogy gyerekeket szeretnék gondozni. Talán férjhez megyek egy tolvajhoz vagy egy orgazdához. Tizenöt éves voltam, amikor egy fiú lopva megölelt, és azt mondta, szeretne megcsókolni. Valamivel később jött egy másik, aki megállt a hátsó ajtónál, és A lakatos lányát fütyülte, kifejezetten azért, hogy engem pirulni lásson. Mrs. Sucksby mindkettőjüket elkergette. Jobban vigyázott rám, mint bárki másra.

– Kinek tartogatja? – kérdezte az egyik fiú. – Talán Eddie hercegnek?

Azt hiszem, azok, akik a Lant Streetre jöttek, lassúnak gondoltak. A lassút a gyors ellentéteként értem. Borough-i mérce szerint valószínűleg lassú is voltam. Viszont elég okos voltam, legalábbis úgy éreztem. Nem nőhet fel valaki egy ilyen házban, ahol ilyen ügyletek folynak, anélkül hogy ne tudná, mennyi kettő meg kettő, és hogy hová vezethet mindez.

Tudnak követni?

Persze most arra várnak, hogy kezdjem el végre a történetet. Talán én is arra vártam akkoriban. De a történetem akkor már elkezdődött, csak önökhöz hasonlóan én sem tudtam róla.

Azt hittem, igazából ekkor kezdődött.

Egy téli éjszakán, néhány héttel karácsony után, amikor a tizenhetedik születésnapomat ünnepeltem. Sötét éjszaka volt – kemény éjszaka, csupa köd, ami inkább eső volt, és esős, ami már szinte hó. A sötét éjszakákat kedvelik a tolvajok és az orgazdák, és a téli sötét éjszakák a legjobbak mind közül, mert olyankor az emberek bezárkóznak az otthonukba, a gazdagok vidéken vannak, és a londoni előkelő házak bezárva, üresen állnak esdekelve, hogy betörjenek oda. Rengeteg árut kaptunk az ilyen éjszakákon, és Mr. Ibbs haszna magasabb volt, mint eddig bármikor. A hideg arra ösztönözte a tolvajokat, hogy nagyon gyorsan megkössék az üzletet.

A Lant Streeten nem igazán éreztük a hideget, mert a szokásos konyhai tűzhely mellett Mr. Ibbs olvasztóüstje is melegített. Mr. Ibbs gondoskodott róla, hogy mindig égjen a tűz alatta, mert sohasem lehetett tudni, mikor kell kijavítani vagy beolvasztani valamit. Ezen az éjszakán három vagy négy fiú ült azt üstnél, és az aranyfontokról olvasztották le az aranyat. Mrs. Sucksby a székében hintázott, mellette egy bölcsőben két kisbaba ringott; és egy fiú meg egy lány is velünk volt akkor, John Vroom meg Dainty Warren.

John sovány, sötét és rosszindulatú tizennégy év körüli fiú volt. Mindig evett. Azt hiszem, valami férge volt. Ezen az éjszakán mogyorót rágcsált, és a héját a padlóra dobta.

– Viselkedj! – szólt rá Mrs. Sucksby, amikor meglátta. – Összeszemetelsz itt mindent, és Sue-nak kell majd kitakarítania.

– Szegény Sue, vérzik érte a szívem – gúnyolódott John.

Sohasem kedvelt. Azt hiszem, féltékeny volt rám. Hozzám hasonlóan ő is csecsemőként került a házhoz, és akárcsak az én anyám, az övé is meghalt. De olyan furcsa külsejű gyerek volt, hogy senkinek sem kellett, így Mrs. Sucksby nyakán maradt. Ő nevelte úgy négy-ötéves koráig, aztán beadta a dologházba. De az ördögfattyától akkor sem tudott megszabadulni, mert az mindig megszökött: reggelente, amikor kinyitottuk a boltot, ott találtuk a küszöbön alva. Végül Mrs. Sucksbynak sikerült megegyeznie egy hajóskapitánnyal, aki magával vitte a fiút, és egészen Kínáig hajózott vele. Amikor John visszatért Borough-ba, volt pénze, és nem győzött kérkedni. A pénz alig egy hónapig tartott. Utána a Lant Streeten tette hasznossá magát, mindenféle munkát végezve Mr. Ibbsnek, de mellette megvoltak a saját piszkos kis ügyei is, amelyekben Dainty segédkezett neki.

Dainty nagydarab, vörös hajú, huszonhárom év körüli lány volt, és meglehetősen együgyű, de karcsú, fehér kezével úgy tudott varrni, mint az angyalok. John most kutyabőröket varratott vele az ellopott kutyákra, hogy azok jobb fajtából valónak tűnjenek, mint amilyenek valójában.

Egy kutyatolvajjal állt kapcsolatban. A férfinak volt két szukája: amikor a szukák tüzelni kezdtek, kiment velük sétálni, a segítségükkel magához csábította a kutyákat, és csak tíz font ellenébe adta vissza őket a gazdájuknak. A módszer vadászkutyákkal működött a legjobban, vagy olyanokkal, akiknek szentimentális hölgy volt a gazdájuk. Mindig akadt azonban néhány olyan tulajdonos, aki nem fizetett – az ember akár levághatta a kutya farkát és elküldhette neki, akkor sem látott tőle egy vasat sem, amilyen szívtelen –, és ezeket a kutyákat John cimborája végül megfojtotta, és alacsony áron eladta Johnnak. Nem tudom, mit csinált John a hússal – valószínűleg eladta nyúlhúsként, vagy megette maga –, de a kutyák bőrét, ahogy mondtam is, Daintyvel rávarratta közönséges kóbor kutyákra, amiket aztán fajtiszta ebekként adott el a whitechapeli piacon.

A kutyabőrökből maradt darabokat Dainty összevarrta, hogy Johnnak télikabátot készítsen belőle. Azon az estén is azzal foglalatoskodott. Elkészült a gallérral, a vállrésszel és a fél kabátujjal, és legalább negyven különböző kutyafajta volt már benne. Borzasztó szagot árasztott, amitől a kutyánk – nem a harcos, öreg Jack, hanem egy másik, barna, akit Charley Wagnek hívtunk a történetbeli tolvaj után – teljesen megvadult.

Dainty időnként a magasba emelte a kabátot, hogy lássuk, hogyan fest.

– Szerencséje van Daintynek, hogy nem vagy jóval magasabb, John – mondtam egy ilyen alkalom után.

– Szerencséd van, hogy nem vagy halott – felelte John. Alacsony fiú volt, és ezt érezte is. – Bár ránk nézve ez nagy csapás. Szívesen látnám a bőrödet a kabátom ujján… talán a végén, ahová az orrom szoktam törölni. Otthonosan festenél egy buldog vagy egy bokszer társaságában.

Felvette a bicskáját, amelyet mindig magánál hordott, és a hüvelykujján kipróbálta a hegyét.

– Még nem igazán döntöttem – folytatta –, de könnyen lehet, hogy az egyik éjszaka megjelenek nálad, és lehámozok egy darabka bőrt rólad, amíg alszol. Mit szólnál hozzá, Dainty, ha azt varratnám fel veled?

A lány a szája elé kapta a kezét, és visított. Gyűrű volt az ujján, túl nagy a kezéhez képest; cérnát tekert alá, hogy ne lötyögjön, és a cérna meglehetősen fekete volt.

– Te megháborodtál! – sikoltotta.

John mosolygott, és a penge élével megkocogtatta egyik csorba fogát.

– Most már elég legyen – szólt rá Mrs. Sucksby –, különben leszedem a fejed. Nem akarom, hogy felidegesítsd Sue-t.

Erre azt feleltem, ha egy ilyen kölyök, mint John Vroom fel tud idegesíteni, elvágom a torkom. Mire John felajánlotta, hogy szívesen elvágja helyettem. Akkor Mrs. Sucksby előrehajolt, és pofon ütötte, ahogy régen megtette szegény Florával, és még sok mindenki mással az évek során… mindig az én védelmemben.

John egy pillanatig úgy meredt rá, mintha vissza akarna ütni, aztán rám nézett, mintha inkább engem akarna alaposan elverni. De akkor Dainty megmozdult, mire John felé fordult, és őt ütötte meg.

– Fogalmam sincs, miért mindenkinek velem van baja – morogta.

Dainty sírva fakadt, és megfogta a fiú karját.

– Ne is törődj a kemény szavakkal, Johnny. Hiszen én ragaszkodom hozzád, nem?

– Ja, ragadsz rám – bólintott John –, mint szar a lapátra. – Ellökte a lány kezét. Dainty ringatózva ült a széken, és a kutyabőr kabát fölé görnyedve potyogtatta a könnyeit.

– Ne sírj, Dainty, tönkreteszed a gyönyörű munkádat – mondta neki Mrs. Sucksby.

A lány még sírt egy percig, aztán az egyik fiú megégette a kezét a forró érmével, és szitkozódni kezdett, amin Dainty visongva nevetett. John újabb mogyorót dobott a szájába, és a héját a padlóra köpte.

Aztán csendben ültünk talán egy jó negyedóráig. Charley Wag a tűz előtt feküdt, a lába rángatózott, nyilván konflisokat kergetett álmában – a farka torz volt, ahol egy kocsikerék átment rajta. Elővettem a kártyát, hogy pasziánszozzak. Dainty varrt. Mrs. Sucksby elszunyókált. John mozdulatlanul ült, de hébe-hóba ránézett a kártyákra, hogy megmondja, melyiket hová tegyem.

– A pikk bubit a kör szajhára – mondta, vagy: – Az egekre! Te aztán ostoba vagy!

– Te meg utálatos – vágtam vissza, és csak a játékra figyeltem. A pakli régi volt már, a lapok puhák, mint a rongy. A férfit, akié volt, megölték egy verekedésben, amely azért tört ki, mert csalt a játékban. Utoljára raktam ki a lapokat, közben kicsit elfordítottam a székem, hogy John ne lássa, hová teszem őket.

És akkor hirtelen, teljesen váratlanul az egyik csecsemő felriadt és sírni kezdett, Charley Wag is felneszelt, és vakkantott egyet. Egy hirtelen szélrohamtól a lángok magasra csaptak, és a kéményen át lehulló esőcseppektől sisteregni kezdett a szén. Mrs. Sucksby kinyitotta a szemét.

– Ez meg micsoda? – kérdezte.

– Mi micsoda? – csodálkozott John.

És akkor mind meghallottuk: egy dobbanás a hátsó ajtóhoz vezető sikátorban. Aztán még egy dobbanás. A dobbanásokból léptek lettek, és a léptek a konyhaajtónál haltak el… néma csend következett, majd egy pillanat múlva lassú, súlyos koppanásokat hallottunk.

Kopkopkop. Mint egy színdarabban, amikor a halott szelleme kopogtat az ajtón. Legalábbis nem tolvajkopogás volt; az gyors és könnyű. Az ember rögtön tudja, miféle üzletről van szó, ha azt meghallja. Ez azonban akármi lehet, az égvilágon bármi. Akár valami rossz is.

Mind erre gondoltunk. Egymásra néztünk, aztán Mrs. Sucksby kivetette a gyereket a bölcsőből, és a keblére ölelte, hogy elhallgattassa; John elkapta Charley Waget, és összefogta az állkapcsát. A fiúk az üstnél csendesebbek lettek, mint egy kisegér.

– Várunk valakit? – kérdezte Mr. Ibbs halkan. – Fiúk, tegyétek el a cuccot. Ne törődj most a megégett ujjaddal! Ha a kékruhások, végünk van.

A fiúk kapkodni kezdték a fontokat és a leolvasztott aranyat, zsebkendőkbe göngyölték, és a kalapjuk alá vagy a nadrágzsebükbe dugták. Egyikük – Mr. Ibbs legidősebb unokaöccse, Phil – gyorsan az ajtóhoz ment, és a falhoz simult, a kezét a kabátjában tartva. Kétszer is ült már börtönben, és megesküdött, hogy harmadszor nem fog. Ismét kopogtak.

– Eltakarítottunk? Most pedig, fiúk, nyugalom. Sue, kedvesem, kinyitnád az ajtót?

Újra Mrs. Sucksbyra néztem, és amikor bólintott, elhúztam a reteszt. Az ajtó olyan gyorsan és keményen nekem vágódott, hogy Phil azt hitte, vállal lökték be. Láttam, hogy még jobban a falhoz lapul, és előveszi a kését. De csak a szél vágta ki az ajtót. Erős szélroham tört be a konyhába, félig kioltotta a gyertyákat; az üst alatt felszikrázott a szén, és a kártyáim mind a levegőbe repültek. A küszöbön egy sötét ruhás, átázott férfi állt, a lábánál egy bőrtáskával. A halvány fényben látni lehetett a sápadt arcát, a pofaszakállát, de a szemét elrejtette a kalapja karimája. Nem ismertem volna fel, ha nem szólal meg.

– Sue! Te vagy az, Sue? Hála istennek! Hatvan kilométert utaztam, hogy lássalak. Beengedsz, vagy hagysz itt állni a küszöbön? Megvesz az isten hidege!

Akkor felismertem, bár több mint egy éve nem láttam. Száz emberből egy sem akad a Lant Streeten, aki úgy beszélne, mint ő. A neve Richard Rivers volt, vagy Dick Rivers, néha meg Richard Wells. Mi azonban másként hívtuk, és én is ezt a nevet mondtam ki, amikor Mrs. Sucksby látta, hogy csak bámulok, és megkérdezte, ki az.

– Gentleman – feleltem. Persze nem úgy ejtettük ki, ahogy egy igazi úr mondaná, inkább úgy, mintha hal lenne, és kifiléztük volna: Gen’mun. – Gentleman – mondtam, mire Phil nyomban eltette a kést, és kiköpött, aztán visszament az üsthöz. Mrs. Sucksby azonban megfordult a székben, a kisbabának is sikerült elfordítania kivörösödött arcát a keblétől, és nagyra nyitotta a száját.

– Gentleman – sikoltotta Mrs. Sucksby. A gyerek ismét bömbölni kezdett, John elengedte Charley Waget, és a kutya csaholva a férfihoz rohant, és a mancsát a kabátjára tette. – Jól ránk ijesztett! Dainty, gyújtsd meg a gyertyákat! Tegyél fel vizet!

– Azt hittük, a kékruhások – mondta, miközben Gentleman bejött a konyhába.

– Azt hiszem, tényleg elkékültem – felelte. Letette a táskáját, és megborzongott. Aztán levette az elázott kalapot, a kesztyűjét és a csöpögő kabátját, amelyik azonnal gőzölögni kezdett. Összedörzsölte a kezét, aztán a hajába túrt. A haját és a pofaszakállát is hagyta hosszúra megnőni, és most, hogy az eső kiáztatta belőle a hullámokat, még hosszabbnak tűnt, mint máskor, még sötétebbnek és fényesebbnek. Az ujjait gyűrűk díszítették, a mellényzsebében ékkövekkel kirakott óra lapult egy láncon. Nem kellett különösebben megnéznem, hogy tudjam, a gyűrűk és a drágakövek is hamisítványok; de tény, hogy átkozottul jó hamisítványok.

A konyhában világosabb lett, ahogy Dainty meggyújtotta a gyertyákat. Gentleman még mindig a kezét dörzsölgetve körülnézett és biccentett.

– Hogy van, Mr. Ibbs? – kérdezte könnyed hangon. – Hogy vagytok, fiúk?

– Remekül – felelte Mr. Ibbs.

A fiúk nem válaszoltak, csak Phil jegyezte meg:

– Hátulról jött, mi? – és a másik fiú nevetett.

A hozzá hasonló fiúk mindig azt hiszik, hogy az olyan férfiak, mint Gentleman, mind puhányok.

John is nevetett, de hangosabban, mint a többiek. Gentleman ránézett.

– Helló, te kis kullancs – szólt oda –, elhagytad a majmodat?

John arca olyan sárgás volt, hogy mindenki olasznak nézte. Most, Gentlemant hallva, az orrához tette az ujját.

– Nyald ki a seggem! – morrant fel.

– Kinyalhatom? – mosolygott Gentleman. Daintyre kacsintott, mire a lány lesunyta a fejét. – Helló, szépségem! – üdvözölte, aztán lehajolt Charley Waghez, és meghúzta a fülét. – Helló, Charley fiú! Hol vannak a rendőrök? Hé! Hol vannak a zsaruk? Kergesd ki őket! – Charley Wag megvadult. – Jó fiú! – dicsérte meg Gentleman felegyenesedve, és a haját hátradobva. – Jó fiú! Ennyi megteszi.

Aztán odament Mrs. Sucksbyhoz.

– Helló, Mrs. S.

A csecsemő, miután megkapta a ginadagját, már álomba sírta magát. Mrs. Sucksby kezet nyújtott. Gentleman megfogta, és csókot lehelt rá, először az ujjaira, aztán az ujjak hegyére.

– Állj fel arról a székről, John – szólt rá a fiúra Mrs. Sucksby. – Hadd üljön le Gentleman.

John haragosan bámult rá néhány pillanatig, de aztán felkelt, és átült Dainty székére. Gentleman leült, és kinyújtotta a lábát a tűz felé. Magas férfi volt, a lába hosszú. Huszonhét-huszonnyolc éves lehetett, és John legfeljebb hatnak tűnt mellette.

Mrs. Sucksby merőn figyelte, ahogy a férfi nagyot ásít, és az arcát dörzsölgeti. Aztán a tekintetük találkozott, és Gentleman elmosolyodott.

– Na és hogy megy az üzlet? – érdeklődött.

– Nem panaszkodom – felelte Mrs. Sucksby. A csecsemő nyugodtan feküdt, és ő megsimogatta, ahogy engem szokott. Gentleman bólintott.

– És ez a kis emberpalánta? – kérdezte. – Nevelt gyermek vagy saját?

– Nevelt, természetesen.

– Fiúcska vagy kislány?

– Fiúcska, egyem a lelkét. Újabb anyátlan gyermek, akit annak rendje s módja szerint felnevelek.

Gentleman közelebb hajolt hozzá.

– Szerencsés kislegény! – mondta és kacsintott.

– Ó! – kiáltott fel Mrs. Sucksby elpirulva. – Maga szemtelen!

Puhány vagy sem, az biztos, hogy a nőkkel tudott bánni.

Azért hívtuk Gentlemannek, mert valóban úriember volt – azt állította, hogy igazi uraknak való iskolába járt, voltak szülei és húga – mind előkelők –, akiknek megszakad a szívük őmiatta. Valaha neki is volt pénze, de szerencsejátékon mind elvesztette, és az apja azt mondta, egyetlen centet sem kap többet a családi vagyonból; így kénytelen a jól bevált, hagyományos módon pénzhez jutni: lopás és csalás útján. Olyan könnyen beletanult azonban ebbe az életbe, hogy mind azt mondtuk, valamelyik ősének rossz vér folyhatott az ereiben, ami nála most kiütközött.

Remek festő volt, amikor úgy döntött, van kedve hozzá, próbálkozott is hamisítással Párizsban. Amikor az meghiúsult, azt hiszem, azzal töltött egy évet, hogy francia könyveket angolra ültetett át – vagy angolokat franciára, mindegy –, de minden alkalommal kicsit változtatott rajtuk, aztán mást ragasztott rájuk, így egy régi sztorit vadonatújként adott el akár húszszor is. Legtöbbször azonban szélhámosként működött, vagy hamiskártyásként nagy kaszinókban, mivel jól el tudott vegyülni a társaságban, és a végletekig becsületesnek látszott. A hölgyek különösen bomlottak utána. Háromszor is sikerült majdnem elvennie egy gazdag örökösnőt, de az apa mindegyik esetben gyanút fogott, így a házasság meghiúsult. Sok embert a tönk szélére juttatott, nem létező bankok részvényeit eladva nekik. Jóképű volt, és Mrs. Sucksby imádta. Általában évente egyszer jött a Lant Streetre, szajrét hozott Mr. Ibbsnek, hamis pénzt, intő tanácsokat és tippeket vitt.

Azt hittem, ismét hozott valamit, és nyilván Mrs. Sucksby is így gondolta, mert miután Gentleman megmelegedett a tűz előtt, és megitta a Daintytől kapott, rummal feljavított teát, Mrs. Sucksby visszatette az alvó csecsemőt a bölcsőbe, lesimította a szoknyáját, és a férfira nézett.

– Nos hát, uram, örülünk, hogy ismét itt van köztünk. Nem vártuk vissza még vagy egy-két hónapig. Hozott valamit, amire Mr. Ibbs szívesen vetne egy pillantást?

Gentleman megrázta a fejét.

– Attól tartok, ezúttal semmit sem hoztam Mr. Ibbsnek.

– Semmit? Hallotta ezt, Mr. Ibbs?

– Ez sajnálatos – jegyezte meg Mr. Ibbs az üst mellől.

– Talán nekem hozott valamit? – hajolt közelebb bizalmasan Mrs. Sucksby.

– Most önnek sem, Mrs. S. – rázta meg ismét a fejét Gentleman. – Önnek sem, ennek a Garibaldinak sem – mondta Johnra utalva –, sem Daintynek, Philnek vagy a fiúknak, de még Charley Wagnek sem.

Miközben ezeket elsorolta, végigpillantott rajtunk, míg a tekintete végül megállapodott rajtam, de semmit sem mondott. Én közben összeszedtem a szétszóródott kártyalapokat, és kezdtem a helyükre rakosgatni őket. Amikor láttam, hogy Gentleman engem figyel… de mellette John és Dainty, sőt a kipirult arcú Mrs. Sucksby is felém néz, letettem a kártyát. Gentleman azonnal felvette és keverni kezdte. Olyan férfi volt, akinek muszáj volt valamivel lefoglalnia a kezét.

– Nos, Sue – mondta, továbbra is engem nézve.

– Nos, mi? – kérdeztem.

– Mit szólsz hozzá? Te vagy az, akiért jöttem.

– Pont érte! – morogta John undorral.

Gentleman bólintott.

– Van valamim a számodra. Egy ajánlat.

– Egy ajánlat! – kapott a szón Phil. – Vigyázz, Sue, ez feleségül akar venni!

Dainty visított, a fiúk vihogtak. Gentleman pislogott, aztán végre levette rólam a tekintetét, és Mrs. Sucksbyhoz hajolt.

– Megtenné, hogy megszabadul az üstnél szorgoskodó barátainktól? De Johnt és Daintyt tartsa itt, szükségem lesz a segítségükre.

Mrs. Sucksby habozott egy pillanatig, aztán Mr. Ibbsre nézett, aki azonnal intézkedett.

– Rendben, fiúk, ezeket a fontokat már annyira megizzasztottuk, hogy szegény királynő csak remegni tud. Ha folytatjuk, az felér a hazaárulással. – Fogott egy vödröt, és egyesével beledobálta a forró pénzérméket a vízbe. – Hallgassátok csak, hogy sírnak a sárga csikók! – mondta. – Az arany jobban tudja. Na mármost, mit tud az arany?

– Menjünk, Humphry bácsi. – Phil felvette a kabátját, és felhajtotta a gallért. A másik fiú követte a példáját. – Viszlát – bólintottak oda nekem, Johnnak, Daintynek és Mrs. Sucksbynak. Gentlemantől nem köszöntek el. A férfi némán nézte, ahogy távoznak.

– Nézzetek a hátatok mögé, fiúk! – szólt utánuk, amikor az ajtó becsukódott mögöttük. Hallottuk, hogy Phil ismét kiköp.

Mr. Ibbs bezárta az ajtót, aztán visszajött az asztalhoz, és teát töltött magának, nem sajnálva belőle a rumot sem. A rum illata egybevegyült a tűz, az olvasztott arany, a kutyabőrök és nedves, gőzölgő télikabát szagával. Az eső puhább cseppekben hullt a rostélyra. John mogyorót rágott, nyelvéről leszedegetve a héját. Mr. Ibbs áthozta az asztalra a lámpásokat, így az arcunk és a kezünk jól látszott, a szoba többi része azonban félhomályba borult.

Egy perc is eltelt néma csendben. Gentleman még mindig a kártyákat rakosgatta, mi pedig figyeltük. Mr. Ibbs leginkább: a szeme résnyire szűkült, a fejét oldalra biccentette… mintha csak puskával célozna.

– Szóval, fiam – szólalt meg végül –, mi a helyzet?

Gentleman felnézett.

– A helyzet? A helyzet a következő. – Kihúzott egy kártyát, és lapjával felfelé az asztalra tette. A káró király volt. – Képzeljenek el egy embert – mondta közben. – Egy öregembert… bölcset a maga módján… egy tudós úriembert, akinek furcsa szokásai vannak. Londontól néhány kilométerre lakik egy világtól elzárt, kis falunak a világtól elzárt házában… de ez most nem számít. Van egy hatalmas, könyvekkel és nyomtatványokkal teli szobája, és semmi mással nem törődik, csak a készülő művével… hívjuk lexikonnak, szótárnak? Szótárához az összes könyvét felhasználja, de képeket is szeretne; azt vette a fejébe, hogy díszes albumba kötteti őket. Ez a munka azonban már meghaladja az erejét, ezért hirdetést helyez el az újságban: szüksége van – Gentleman újabb kártyát tett le az asztalra, a pikk királyt – egy ügyes, okos fiatalemberre, aki segít neki a gyűjteménye rendezésében. És egy bizonyos ügyes és okos fiatalember, aki ez idő tájt túlságosan is ismertté vált a londoni kaszinókban, és roppant nagy szüksége van egy világtól elszigetelt helyen kínált munkára, ahol szállást és ellátást is kínálnak, válaszol erre a hirdetésre… megvizsgálják és alkalmasnak találják.

– Ez az ügyes és okos fiatalember te magad vagy – állapította meg Mr. Ibbs.

– Pontosan – helyeselt Gentleman.

– A vidéki házikó pedig – mondta John, akit duzzogása ellenére megfogott Gentleman története – igazi kincsesbánya. Az a terve, hogy minden láda és szekrény zárját feltörje. Azért jött Mr. Ibbshez, hogy szerszámokat kérjen kölcsön… Sue meg az ártatlan képével, mint aki kettőig se tud számolni, lesz a madárka, aki elcsiripeli, mit merre keressen…

Gentleman oldalra hajtotta a fejét, nagy levegőt vett, és tréfásan felemelte az ujját:

– Hideg, hideg – mondta. – A vidéki házikó átkozott egy hely: kétszáz éves, sötét és huzatos, ráadásul az utolsó szögig meg van terhelve, a tető beázik, és még folytathatnám. Egy szőnyeg, váza vagy akár tányér sincs benne, amiért érdemes lenne feltörni bármit is. Az uraság ugyanúgy porcelánból eszik, mint mi.

– A vén zsugori! – morogta John. – De az ilyen fösvényeknek még a bőrük alatt is pénz van, nem? Csak a bankban tartja. Maga meg íratott vele egy papírt, hogy mindet magára hagyja, és most méregért jött…

Gentleman a fejét rázta.

– Biztos, hogy nem méregért? – nézett rá John reménykedőn.

– Nem bizony. És nincs pénz a bankban… az öreg nevén legalábbis nincs. Olyan csendben és különcül él, hogy jóformán azt sem tudja, mi az a pénz. De nem egyedül él ám! Nézzék, ott lakik még a…

Kör dáma!

– Hihi – vigyorodott el John –, egy feleség, jó vicc.

De Gentleman ismét a fejét rázta.

– Akkor a lánya?

– Nem a felesége, nem a lánya – felelte Gentleman, a tekintetét és az ujját a dáma boldogtalan arcán tartva. – Az unokahúga. Annyi idős, mint – rám nézett – Sue. Külsőre meglehetősen csinos. Az esze, a felfogóképessége és a tudása – a férfi elmosolyodott –, mondjuk azt, hogy roppant szerény.

– Szóval ostoba – állapította meg John kárörvendve. – Mondja azt, hogy legalább gazdag.

– Ó igen, gazdag – bólintott Gentleman. – De csak annyira, amennyire egy hernyó gazdag szárnyakban, vagy a lóhere mézben. Örökösnő, Johnny. A vagyona biztos, a nagybátyja nem nyúlhat hozzá; de van egy különös kitétel. Egyetlen pennyt sem lát a pénzéből addig a napig, amíg férjhez nem megy. Ha vénlányként hal meg, a pénz egy unokatestvérre száll. Ha férjhez megy – simogatta meg a férfi a kártyát halovány ujjával –, királynői vagyon lesz a része.

– Mekkora vagyon? – kérdezte Mr. Ibbs, aki eddig némán figyelt.

– Tízezer készpénzben – felelte halkan Gentleman. – Ötezer értékpapírokban.

Az üst alatt nagyot pukkant egy széndarab. John füttyentett egyet a csorba fogán keresztül, Charley Wag felvakkant. Mrs. Sucksbyra néztem, de ő lehajtotta a fejét, és sötéten meredt maga elé. Mr. Ibbs belekortyolt a teájába, a hallottakat fontolgatta.

– Fogadni mernék, hogy az öreg rövid pórázon tartja a lányt – mondta, amikor lenyelte a teát.

– Elég rövid pórázon – bólintott ismét Gentleman, és hátradőlt. – Titkárnőt csinált belőle, és a lánynak kell felolvasnia, akár órákon át egyfolytában. Azt hiszem, az öregnek fel sem tűnt, hogy a lány felnőtt, és igazi hölggyé vált. De a lány szerintem tudja – mosolygott titokzatosan. – Alig kezdtem hozzá a képekhez, amikor felfedezte magában, hogy szenvedélyesen szeretne festeni. Órákat akar venni, és kért, hogy legyek a mestere. Szerencsére értek annyit a festéshez, hogy el tudjam adni magam, ő meg ártatlanságában a rajzkrétát sem tudja megkülönböztetni a disznótól. De hamar belejön a dolgokba. Az első héten megtanítom neki az alapokat, az árnyékolást. A második héten az árnyékokról rátérünk a rajzolásra. A harmadikon elővesszük a vízfestéket. Aztán az olajfesték következik. Az ötödik héten…

– Az ötödik héten meghúztad – mondta John.

Gentleman behunyta a szemét.

– Az ötödik héten törölték az óráinkat. Gondolod, hogy egy olyan lány, mint ő, kettesben maradhat a tanítójával? Az ír szobalány végig velünk volt, és köhintett meg elpirult, amikor az ujjaim túl közel kerültek a kisasszonyához, vagy a forró lélegzetem a hófehér orcáját érte. Igazi erénycsősznek hittem, de aztán kiderült, hogy skarlátja van… szegény teremtés most haldoklik, így a hölgyemnek nincs más gardedámja, csak a házvezetőnő… aki viszont túl elfoglalt, hogy az órákon üldögéljen. Ezért az óráknak véget kellett vetni, és hagyni, hogy a festék rászáradjon a palettára. Már csak a vacsoránál találkozom a kisasszonnyal, oldalán a nagybátyjával, és néha, amikor elmegyek az ajtaja előtt, hallom, hogy sóhajtozik.

– És pont akkor – szólalt meg Mr. Ibbs –, amikor már olyan szépen haladtál.

– Pontosan akkor – helyeselt Gentleman. – Pontosan.

– Szegény hölgy! – sajnálkozott Dainty, és a szeme megtelt könnyel. Az együgyű lány bármin sírva tudott fakadni. – És azt mondja, csinos teremtés? Alakra és arcra is?

– Azt hiszem, megakad rajta a férfiak szeme.

– Nem bánnám, ha az ő szeme akadna meg rajtam – nevetett John.

– Nem bánnám, ha megakadna – mondta nyugodtan Gentleman, majd kacsintott. – Az öklömön, persze.

John elsötétülő arccal ugrott talpra.

– Szeretném látni, amint megpróbálja!

– Fiúk, fiúk! – emelte fel Mr. Ibbs a kezét. – Elég legyen! Nem tűröm, hogy így viselkedjetek a hölgyek és a gyerekek előtt. John ülj, és ne piszkálkodj! Gentleman, lakomát ígértél nekünk, de eddig csak tésztát kaptunk. Hol a hús, fiam? És ami fontosabb, hogyan segíthet a mi Susie-nk ezt az egészet megfőzni?

John belerúgott a szék lábába, mielőtt leült. Gentleman cigarettát vett elő a zsebéből. Vártunk, amíg megkeresi a gyufát és rágyújt. Figyeltük a kén lobbanását, ahogy a szemében tükröződött. Gentleman végül ismét előrehajolt, és egymáshoz igazította a három kártyalapot.

– Húst akarnak? Hát tessék! – megkopogtatta a kör dámát. – Az a tervem, hogy feleségül veszem ezt a lányt, és utána elveszem a vagyonát. Azt tervezem, hogy ellopom őt – félrehúzta a kártyát – egyenesen a nagybácsi orra elől. Amint azt hallották, jól haladok vele, de furcsa egy lány, sohasem tudhatom, hányadán állok vele. Ha valami okos, erős akaratú nőt vesz maga mellé új szobalánynak, elvesztem. Azért jöttem Londonba, hogy kapcsokat vegyek az öreg albumainak. Oda akarom küldeni Sue-t, még mielőtt visszamennék. Azt akarom, hogy ő legyen a nő új szobalánya, és akkor segíthet nekem elcsábítani.

Elkapta a tekintetemet. Keze még mindig a kártyákkal babrált.

– Van még valami, amiben Sue segíthet – folytatta halkabban. – Ha a lány már a feleségem lesz, nem akarom őt sokáig magam körül tudni. Ismerek valakit, aki leveszi rólam a gondját. Van egy háza, ahol tartani fogja. Ez a ház egy tébolyda. Nagyon fog vigyázni rá. Talán annyira… – nem fejezte be a mondatot, csak lefordította a kártyát, és rátette a kezét. – Csak feleségül kell vennem – mondta –, és… és ahogy Johnny mondta, meghúznom… legalább egyszer, a pénz kedvéért. Utána elviszem a bolondok házába. Semmit sem fog gyanítani. Nem ártok vele senkinek. Mondtam már, hogy kissé együgyű? De biztos akarok lenni a dolgomban. Szükségem lesz Sue-ra, hogy megtartsa őt ebben az áldott tudatlanságban, és segítsen meggyőzni, hogy beleegyezzen a mi kis összeesküvésünkbe.

Újra beleszívott a cigarettájába, miközben a többiek mind rám néztek. Mindenki, kivéve Mrs. Sucksbyt. Ő hallgatott, és egy szót sem szólt, mialatt Gentleman beszélt. Figyeltem, ahogy teát tölt magának, körbelötyköli, végül a szájához emeli, miközben a történet tovább csordogált. Mrs. Sucksby nem bírta a forró teát, azt mondta, cserepessé teszi az ajkakat. Tény, nem hiszem, hogy ismertem volna valakit, akinek olyan puha ajka volt, mint neki.

Most, hogy csend lett, letette a csészéjét, és egy zsebkendővel megtörölte a száját. Aztán Gentlemanre nézett.

– Miért Sue? – szólalt meg végül. – Miért éppen az én Sue-m?

– Mert a magáé, Mrs. S. – felelte Gentleman. – Mert bízom benne. Mert jó lány, ami azt jelenti, hogy rossz lány, akit nem igazán érdekel a törvény.

Mrs. Sucksby bólintott.

– És neki mi lesz a haszna belőle? – kérdezte.

Gentleman ismét rám nézett, de Mrs. Sucksbyhoz beszélt.

– Kétezer fontot kap – mondta a pofaszakállát simogatva –, és azt tart meg a hölgy ruháiból és ékszereiből, amit akar.

Ez volt az ajánlat.

Megfontoltuk.

– Mit szólsz hozzá? – kérdezte végül Gentleman, ezúttal tőlem. Aztán, amikor nem válaszoltam, folytatta: – Sajnálom, hogy ezt az egészet csak úgy rád zúdítottam, de beláthatod, milyen kevés időm van cselekedni. Sürgősen szereznem kell egy lányt. Szeretném, ha te lennél ez a lány, Sue. Mindennél jobban szeretném. De ha nem vállalod, kérlek, gyorsan mondd meg, hogy kereshessek valaki mást.

– Dainty megcsinálja – mondta John, amikor ezt meghallotta. – Dainty egyszer már volt szobalány… nem így van, Dainty?… egy igazi hölgy mellett Peckhamben.

– Úgy emlékszem – jegyezte meg Mr. Ibbs belekortyolva a teájába –, hogy Dainty elveszítette azt az állást, mégpedig azért, mert kalaptűt szúrt a hölgy karjába.

– Mert folyton szidott, és a végén haragra gerjedtem – mondta Dainty. – De ez a hölgy nem olyannak hangzik, mint aki bántaná a szobalányát. Azt mondta, együgyű. Jó szobalánya lennék.

– Sue-t kérdezték – mutatott rá halkan Mrs. Sucksby –, és még adós a válasszal.

Erre megint mindenki rám nézett, és a tekintetüktől ideges lettem. Elfordítottam a fejem.

– Nem tudom – motyogtam. – Nagyon furcsának tűnik ez az egész. Hogy egy hölgy szobalánya legyek? Honnan tudhatnám, hogy kell azt csinálni?

– Megtaníthatnánk – felelte Gentleman. – Dainty megtaníthatna rá, mivel ő tudja, mit kell tenni. Nem lehet az olyan nehéz. Csak ülnöd kell, mosolyognod, és magadnál tartanod a hölgy repülősóját.

– Mi van, ha a hölgy nem akar engem szobalánynak? Miért akarna?

De Gentleman erre is gondolt. Már mindent végiggondolt. Azt mondta, a dajkája testvérének a gyerekeként akar bemutatni… városi lányként, akire most nehéz idők járnak. Azt is mondta, szerinte a hölgy magához vesz az ő kedvéért.

– Írunk neked ajánlólevelet… mondjuk, Lady Fannytól, a Bum Streetről… úgysem fogja tudni. Még sohasem járt Londonban, nem ismeri az előkelő társaságot. Ugyan kitől kérdezősködhetne?

– Nem tudom – ismételtem. – Mi van, ha a hölgy nem kedveli magát annyira, mint ahogy maga hiszi?

– Nos, azt hiszem, mostanra elmondhatom, hogy felismerem, amikor egy tapasztalatlan lányka kedvel engem – jegyezte meg szerényen.

– Tegyük fel, hogy mégsem kedveli eléggé – mondta Mrs. Sucksby. – Mi van, ha kiderül, hogy ő is csak egy újabb Miss Bamber vagy Miss Finch?

Miss Bamber és Miss Finch volt a két örökösnő, akiket Gentlemannek majdnem sikerült behálóznia. A férfi felhorkant a két nevet hallva.

– Nem lesz olyan, mint ők – jelentette ki. – Tudom. Azoknak a lányoknak volt ambiciózus apjuk és rengeteg jogtanácsosuk. Ennek a lánynak a nagybátyja nem lát tovább a könyve utolsó lapjánál. Ami pedig azt illeti, hogy eléggé kedvel-e… nos, csak annyit mondhatok, hogy szerintem fog.

– Eléggé ahhoz, hogy otthagyja a nagybátyja házát?

– Komor ház az egy olyan idős lánynak, mint ő.

– De pontosan a kora dolgozik ellened – jegyezte meg Mr. Ibbs. Az ő életútjával nem csoda, ha felszedett egyet s mást a törvényekből. – Amíg nem tölti be a huszonegyet, a nagybátyjáé a végső szó. Magaddal viheted olyan csendben és gyorsan, ahogy csak akarod, de az öreg utánatok megy, és visszaviszi. Semmit sem számít, hogy a férje vagy.

– De az igen, hogy a feleségem… ha érti, mire gondolok – felelte sunyin Gentleman.

Dainty értetlenül nézett rá.

– Meghúzza – magyarázta John, látva a lány arcát.

– Tönkre lesz téve – mondta Mrs. Sucksby. – Egyetlen úriember sem kívánja utána feleségül venni.

Dainty még nagyobb szemeket meresztett.

– Ne is törődj vele – legyintett Mr. Ibbs, aztán Gentlemanhez fordult: – Bonyolult ügy. Szokatlanul bonyolult.

– Nem állítottam, hogy nem. De vállalnunk kell a kockázatot. Végül is, mit vesztünk? Legfeljebb Sue vakációzik.

– Vakációzik, mi? – röhögött John. – Hosszú vakáció lesz, ha elkapják.

Az ajkamba haraptam. Igaza volt. De nem a kockázat zavart. Nem lehet valaki tolvaj, ha folyton a lebukás miatt aggódik, mert abba beleőrül. Csak éppen nem voltam biztos benne, hogy vakációra vágyom. Nem voltam biztos benne, hogy el akarok menni Borough-ból. Egyszer Mrs. Sucksbyval tartottam, amikor meglátogatta egy kuzinját Bromley-ban; csalánkiütésekkel jöttem haza. A vidék csendes és furcsa helyként élt az emlékezetemben, ahol az emberek vagy ostobák, vagy cigányok.

Hogyan fogok együtt élni egy ostoba lánnyal? Ő nem olyan lesz, mint Dainty, aki csak kicsit lökött, és ritkán vadul meg. Lehet, hogy tényleg őrült. Lehet, hogy meg akar majd fojtani… és senki sem lesz közel s távol, aki meghallaná a segélykiáltásaimat. A cigányok maguknak való népség, rájuk nem számíthatok. Mindenki tudja, hogy a cigány arra sem érdemesít, hogy leköpjön, ha lángokban áll a tested.

– Milyen az a lány? – kérdeztem. – Azt mondta, hibádzik a fejében valami.

– Nem azt mondtam, hogy hibádzik. Inkább naivnak nevezném. Ártatlan és természetes. El volt zárva a világtól. Ő is árva, mint te, de míg neked ott volt Mrs. Sucksby, hogy kiokosítson bizonyos dolgokban, neki nem volt senkije.

Dainty ekkor ránézett. Az anyja iszákos volt, és belefulladt a folyóba. Az apja verte. A húgát addig ütötte, míg az belehalt. – Nem szörnyen gonosz dolog, amit csinálni akar azzal a lánnyal, uram? – kérdezte suttogva.

Nem hiszem, hogy ez eddig bármelyikünknek is eszébe jutott volna. Most, hogy Dainty kimondta, körülnéztem, de senki sem állta a tekintetem.

Aztán Gentleman felnevetett.

– Gonosz? Az ég áldjon, Dainty, persze hogy gonosz! De ez a gonoszság tizenötezret hoz a konyhára, és hallgasd csak, milyen szépen muzsikál! Aztán meg gondolod, hogy ezt a pénzt tisztességes úton szerezték? Ne hidd! A pénzhez sohasem tisztességes úton jutnak hozzá. Az olyan családok, mint az övé, a szegények vére-verejtéke árán szerzik a vagyonukat. Minden egyes shillingért húsz szegény dolgozott keményen. Ugye hallottál már Robin Hoodról?

– Persze.

– Nos, Sue és én olyanok leszünk, mint Robin Hood: elvesszük az aranyat a gazdagoktól, és visszaadjuk az embereknek, akiktől elvették.

– Maga strici – biggyesztette le az ajkát John. – Robin Hood hős volt. Visszaadni a pénzt az embereknek? Miféle embereknek? Ha hölgyet akar kirabolni, rabolja ki a saját anyját!

– Az anyámat? – vörösödött el Gentleman. – Mi köze ehhez az anyámnak? Ott akasszák fel, ahol van! – De akkor elkapta Mrs. Sucksby tekintetét, és hozzám fordult. – Ó, Sue, ne haragudj!

– Semmi baj! – vágtam rá gyorsan. Az asztalra szegeztem a pillantásom, és a többiek megint mind elcsendesedtek. Talán azt gondolták, amit az akasztások napján is szoktak: Milyen bátor! Reméltem, hogy erre gondolnak. Másrészt viszont reméltem, hogy nem, mivel, ahogy mondtam is, sohasem voltam bátor, csak hagytam, hogy az emberek azt higgyék… tizenhét évig hagytam. Most pedig itt volt Gentleman, akinek egy bátor lányra volt szüksége, és eljött… hatvan kilométert a hidegben és sárban… értem.

Ránéztem.

– Kétezer font, Sue – mondta halkan.

– Nagyon csábítóan hangzik, az biztos – jegyezte meg Mr. Ibbs.

– Meg azok a ruhák és ékszerek! – mondta Dainty. – Ó, Sue! Biztos nagyon csinos lennél bennük!

– Olyan, mint egy igazi hölgy – tette hozzá Mrs. Sucksby. Ahogy ránéztem, tudtam, hogy engem figyel, és mint már annyiszor, az anyám arcát látja. Szinte hallottam, amint mondja: az a vagyon még vár rád. A vagyonod, Sue, és egyben a miénk is…

Végül is igaza volt. Itt volt a vagyonom, a semmiből jött… végre megérkezett. Mit mondhattam volna? Újra Gentlemanre néztem, a szívem vadul zakatolt.

– Rendben – mondtam. – Megcsinálom. De háromezer fontért, nem kettőért. És ha a hölgynek mégsem kellek és hazaküld, akkor száz fontot kérek a fáradozásomért.

Gentleman habozott, átgondolta a dolgot. Persze, csak komédiázott. Néhány pillanat múlva elmosolyodott, felém nyújtotta a kezét, és én belecsaptam. Megszorította az ujjaimat és nevetett.

John mogorva képet vágott.

– Tízet teszek egy ellenében, hogy egy hét múlva sírva jön vissza.

– Bársonyruhában jövök vissza – jelentettem ki. – Hosszú kesztyűben, fátylas kalapban és ezüstpénzzel teli táskával. Neked pedig kisasszonynak kell szólítanod. Nem igaz, Mrs. Sucksby?

John kiköpött.

– Előbb tépem ki a nyelvemet, mint hogy megtegyem.

– Majd én kitépem neked!

Úgy beszéltem, mint egy gyerek. Gyerek voltam! Valószínűleg Mrs. Sucksby is így gondolta, mert nem szólt semmit, csak ült és engem nézett, a kezét a puha ajkához szorítva. Mosolygott, de az arca mégis gondterheltnek tűnt. Szinte azt mondanám, hogy félt.

Talán félt is.

Vagy talán csak most hiszem így, amikor már tudom, milyen sötét és félelmetes dolgok következtek.

Második fejezet

Mint kiderült, a könyvkedvelő öregembert Christopher Lillynek hívták, az unokahúgát Maudnak. Londontól nyugatra laktak egy Marlow nevű falu mellett, és a házukat Briarnek nevezték. Gentleman azt tervezte, hogy egyedül küld oda, vonattal, két nap múlva. Neki, mint mondta, még legalább egy hétig Londonban kell maradnia, hogy elintézze, amit az öreg rábízott.

Nem nagyon érdekeltek az odautazásom és a megérkezésem részletei, se az, hogy egyedül kell megtennem az utat. Még sohasem jártam messzebb nyugatra, mint a Cremorne Gardens, ahová szombat esténként néha elmentünk Mr. Ibbs unokaöccseivel, hogy megnézzük a táncosokat. Láttam a francia lányt{1}, aki átjött onnan a folyó felett kifeszített kötélen, és majdnem lezuhant… na, az már igen! Azt mondták, harisnya volt rajta, de nekem nagyon is meztelennek tűnt a lába. De emlékszem, hogy mialatt ő a kötélen lépkedett, én a Battersea hídon álltam, és a vidéket néztem, a Hammersmithen túl elterülő tájat, ahol a fákon és dombokon kívül semmit sem láttam, sem egy kéményt vagy templomtornyot… dermesztő látvány volt! Ha akkor valaki azt mondja nekem, hogy egyszer majd otthagyom Borough-t és benne minden cimborámat, Mrs. Sucksbyt és Mr. Ibbset, és egy szál magam szobalánynak állok egy vidéki házban, ott a sötét dombok közt, biztosan a képébe nevetek.

De Gentleman azt mondta, hamarosan indulnom kell, nehogy a hölgy meghiúsítsa a tervünket azzal, hogy véletlenül másik lányt vesz fel. A Lant Streetre érkezése másnapján nekiült, és levelet írt a hölgynek. Azt írta, reméli, Miss Lilly megbocsátja a merészségét, amiért soraival zaklatja, de meglátogatta öreg dajkáját, aki olyan volt neki, mint a tulajdon anyja, és nagy aggodalomban találta az idős asszonyt, aki halott testvérének leánya miatt bánkódott. A halott testvér leánya természetesen én voltam. Gentleman azt a történetet találta ki, hogy egy olyan hölgynél szolgáltam, aki férjhez ment, és a férjével Indiába utazott, így én elvesztettem az állásom. Új úrnőt keresek, de mivel nehezen tudok ellenállni a bűnös város csábításainak, félő, hogy rossz útra tévedek. De ha valami kegyes szívű hölgy lehetőséget adna nekem, távol a gonosz várostól… és így tovább.

– Ha elhiszi ezeket a kitalációkat, még sokkal ostobább, mint ahogy állította – jegyeztem meg, de Gentleman azt felelte, hogy tucatnyi lányt ismer a Strand és a Piccadilly közt, aki jót vacsorázik ebből a történetből hetente ötször; márpedig ha a londoni kőszívű előkelőségekből ki tudják csalogatni a pennyket ezzel a mesével, akkor nagyon valószínű, hogy Miss Lillyt még könnyebb lesz rászedni, hisz ő egyedül van, és senki sincs, aki felvilágosíthatná.

– Majd meglátod – mondta. Lepecsételte a levelet, ráírta a címet, és az egyik szomszéd fiút elszalasztotta vele a postára.

Aztán, mivel biztos volt a terve sikerében, közölte, máris elkezdi a tanításomat, hogy hogyan legyek jó szobalány.

Először megmosták a hajamat. Akkoriban sok borough-i lányhoz hasonlóan én is három részre osztva viseltem: hátul fésűvel tűztem fel, két oldalt néhány vastag tincset szabadon hagytam. Ha a hajat előbb cukros vízzel benedvesítik, utána nagyon forró vassal besütik, olyan keményen áll, hogy csak na, és legalább egy hétig eltart, néha tovább is. Gentleman azonban azt mondta, ez a hajviselet nem felel meg egy vidéki hölgynek. Addig mosatta velem a hajam, amíg egészen kisimult, aztán egybe – csak egybe – fésülhettem, és egyszerű kontyba kellett tűznöm hátul. Gentleman Daintyvel is megmosatta a haját, és amikor megfésültem és újrafésültem, feltűztem és újra feltűztem a hajam, utasított, hogy Dainty haját is fésüljem meg, és tűzzem fel az enyémhez hasonló kontyba, mintha ő volna Miss Lilly. Akkora hűhót csapott körülöttünk, mint egy lány. Amikor végeztünk, úgy festettünk Daintyvel, hogy nyugodtan zárdába vonulhattunk volna. John megállapította, ha kitennék a képünket a tejgazdaságokban, magától megalvadna a tej.

Amikor Dainty ezt meghallotta, kihúzta és a tűzbe vetette a tűket. Némelyiken még volt néhány hajszál, és a lángok sziszegve emésztették el.

– Nem értesz máshoz, csak ahhoz, hogy megríkasd azt a lányt? – kérdezte Mr. Ibbs.

– Szeretem látni, hogy sír – nevetett John. – Úgy kevesebbet izzad.

Tényleg gonosz kölyök volt.

De Gentleman terve akarata ellenére is megfogta. Ahogy mindnyájunkat. Mióta csak az eszem tudom, Mr. Ibbs most először tartotta lehúzva a sötétítőt a boltajtón, és hagyta kihűlni az olvasztóüstöt. Amikor valaki bekopogott reszelésre váró kulccsal, elküldte. Annak a két-három tolvajnak is csak a fejét rázta, akik lopott holmit hoztak.

– Nem tudom átvenni, fiam. Ma nem. Van egy kis munkám.

Egyedül Philt engedte be korán reggel. Leültette, megmutatta neki a listát, amelyet Gentleman előző este állított össze; aztán Phil a szemébe húzta a sapkáját, és elment. Amikor két órával később visszatért, egy zsák és egy vászonborítású láda volt nála, amelyet egy ismerősétől szerzett.

A ládát nekem hozta, hogy abban vigyem magammal a holmimat. A zsákban barna szobalányruha volt, nagyjából az én méretem, valamint köpeny, cipő és fekete selyemharisnya; és mindezek tetejében egy halom finom fehérnemű, olyan, amilyet a hölgyek viselnek.

Mr. Ibbs kioldotta a zsák zsinegjét, belenézett, és amikor meglátta a fehérneműt, azonnal a konyha legtávolabbi sarkába vonult, ahol a Bramah-zárat{2} tartotta, amelyet szeretett néha szétszedni, bepúderporozni, és újra összerakni. Johnt is magával vitte azzal az ürüggyel, hogy neki kell fognia a csavarokat. Gentleman azonban egyesével kiszedegette és az asztalra terítette a ruhadarabokat, aztán konyhaszéket állított az asztal mellé.

– Most pedig, Sue – mondta –, tegyük fel, hogy ez a szék Miss Lilly. Hogyan öltözteted fel? Kezdjük mondjuk a harisnyával és a bugyogóval.

– A bugyogóval? – csodálkoztam. – Csak nem azt akarja mondani, hogy meztelen?

Dainty a szájára szorított kézzel vihogott. Mrs. Sucksby lábánál ült, és újragöndörítette a haját.

– Hogy meztelen-e? – kérdezett vissza Gentleman. – Hát persze, mint az újszülött csecsemő. Le kell vetkőznie, ha a ruhája bebüdösödik, vagy ha meg akar fürdeni. A te dolgod lesz, hogy elvedd tőle a ruhadarabokat, és az is, hogy tiszta ruhát adj rá.

Erre nem is gondoltam. Azon tűnődtem, milyen lesz odanyújtani egy bugyogót egy anyaszült pucér, idegen lánynak. Egy ismeretlen lány egyszer meztelenül sikoltozva végigszaladt a Lant Streeten, egy rendőrrel és egy ápolónővel a nyomában. Ha esetleg Miss Lillyre is rájön a bolondóra, nekem kell majd elkapnom? Elvörösödtem, és Gentleman meglátta.

– Ugyan már! – mondta majdnem mosolyogva. – Csak azt ne mondd, hogy kényes vagy!

Felvetettem a fejem, hogy megmutassam, nem vagyok az. Ő bólintott, aztán a kezébe vette a harisnyát, utána a bugyogót, és ráterítette a szék ülőkéjére.

– Mi a következő? – kérdezte tőlem, mire vállat vontam.

– Gondolom, az alsóing.

– Ing, az a neve – javított ki –, és mielőtt ráadod, át kell melegítened.

A kezébe vette az inget, és a tűzhöz tartotta. Aztán gondosan a bugyogó fölé terítette, a szék támlájára, mintha a szék viselné.

– Most a fűző jön. Azt akarja majd, hogy fűzd, amilyen szorosan csak tudod. Rajta, hadd lássam, hogy csinálod!

A székre tette a fűzőt úgy, hogy a kapcsok hátul legyenek, aztán lehajolt, hogy fogja a széket, és nekem közben jól meg kellett húznom és masnira kötnöm a zsinórokat, amelyek vörös és fehér csíkokat vágtak a tenyerembe, mintha megvesszőztek volna.

– Miért nem olyan fűzőt hord, amit elöl kell megkötni, mint a legtöbb lány? – kérdezte Dainty, figyelve, mit csinálok.

– Mert akkor nem volna szüksége szobalányra – felelte Gentleman. – Ha pedig nem volna szüksége szobalányra, honnan tudhatná, hogy igazi hölgy? He? – kacsintott a lányra.

A fűző után jött az ujjas, utána az ingmell, utána a kilencabroncsos krinolin, majd újabb alsószoknyák, ezúttal selyemből. Aztán Gentleman felszalasztotta Daintyt az emeletre Mrs. Sucksby illatszeres üvegcséjéért, és oda kellett tennem néhány cseppet, ahol a szék repedezett fája kilátszott az alsóing szalagjai közt, mert azt mondta, ott van Miss Lilly nyaka. Közben végig olyanokat kellett mondanom, hogy:

Emelje fel a karját, kisasszony, hogy megigazíthassam ezt a fodrot! – vagy:

Fodrosan vagy ráncosan szeretné, kisasszony? – és:

Készen van, kisasszony?

Szeretné, ha szorosabbra húznám?

Ó, bocsásson meg, ha nagyon megszorítottam.

Végül, sok-sok hajlongás és szorgoskodás után izzadtam, mint egy ló. Miss Lilly ott ült előttünk a nehezen megkötött fűzőjével, a gondosan eligazgatott szoknyáival maga körül a padlón, és illatozva, mint egy rózsa; de természetesen vállban és nyakban némileg hiányosan.

– Nem sokat beszél, mi? – jegyezte meg John. Egész idő alatt lopva figyelt minket, miközben Mr. Ibbs púderport szórt a Bramah-zárba.

– Ő egy hölgy – mondta Gentleman a szakállát simogatva –, és természetesen szégyellős. De majd belejön, ha ott lesz mellette Sue és én, hogy tanítsuk. Ugye, drágám?

Leguggolt a szék mellé, és a dagadó szoknyákra tette a kezét, majd benyúlt alájuk, jó mélyen a sokrétegnyi selyem alá. Olyan ügyesen csinálta, hogy látszott, érti a dolgát. Ahogy egyre magasabbra nyúlt, az arca kipirult, a selyem zizegett, a krinolin megbillent, a szék erősen megremegett a padlón, a lábak eresztékei halkan nyikorogtak. Aztán nem mozdult többé.

– Tessék, te édes kis szajha – mondta Gentleman halkan. Előhúzta a kezét, amelyben most ott lógott az egyik harisnya. Odahajította nekem, és nagyot ásított. – Most pedig tegyük fel, hogy eljött a lefekvés ideje.

John továbbra is figyelt minket, de nem szólt semmit, csak pislogott és a lábát lóbázta. Dainty a szemét dörzsölte, a haja csak félig volt begöndörítve, és erős karamellillatot árasztott.

Az ingmell szalagjaival kezdtem, aztán kioldottam és levettem róla a fűzőt.

Felemelné a lábát, kisasszony, hogy ezt levehessem magáról?

Visszafojtaná a lélegzetét egy pillanatra, kisasszony, hogy könnyebben lejöjjön?

Gentleman legalább egy órát dolgoztatott, ha nem többet. Aztán felmelegített egy vasalót.

– Ráköpnél, Dainty? – tartotta a lány elé a vasalót. Dainty megtette, és amikor a nyál felsistergett a forró vason, Gentleman elővett egy cigarettát, és meggyújtotta. Aztán, amíg ő félreállva dohányzott, Mrs. Sucksby, aki valaha mosodában dolgozott mángorlóként, megmutatta, hogyan kell kivasalni és összehajtani egy hölgy fehérneműjét. Ez egy újabb órát vett igénybe.

Aztán Gentleman felküldött az emeletre, hogy vegyem fel a ruhát, amelyet Phil szerzett nekem. Egyszerű barna ruha volt, nagyjából olyan színű, mint a hajam. Mivel a konyhánk fala is barna volt, alig lehetett észrevenni, amikor újra lementem. Jobban örültem volna egy kék vagy lila ruhának, de Gentleman azt mondta, hogy ez a legmegfelelőbb szín besúgónak vagy egy szolgálónak, és nekem már csak azért is tökéletes, mert mindkettő leszek Briarben.

Ezen mind nevettünk. Aztán körbejártam a konyhában, hogy szokjam a szoknyát, amely szűk szabású volt, és hagytam, hogy Dainty megnézze, hol kell igazítani rajta. Végül Gentleman megállított, és utasított, hogy pukedlizzek. Ez nehezebben ment, mint gondoltam. Mondhatnak, amit akarnak arról, hogy milyen életet éltem, de tény, hogy gazdák nem voltak benne: még soha senki előtt nem kellett pukedliznem. Most viszont annyiszor kellett térdet rogyasztanom és felemelkednem, hogy a végén azt hittem, hányni fogok. Gentleman azt mondta, a pukedli olyan természetesen jön egy hölgy szobalányának, mint a szellentés. Azt is mondta, hogy ha egyszer rájövök a nyitjára, soha többé nem fogom elfelejteni… és igaza volt, mert annyi év után még most is tökéletesen tudok pukedlizni… vagy tudnék, ha akarnék.

Miután befejeztük a pukedlizést, Gentleman megtanította a sztorimat. Aztán ki is kérdezett, hogy mindent megjegyeztem-e.

– Hadd halljam, hogy hívnak.

– Susannek.

– Susan minek?

– Susan Trindernek.

– Susannek, uram. Ne felejtsd el, hogy Briarben nem Gentleman leszek, hanem Mr. Richard Rivers. Uramnak kell szólítanod, és Mr. Lillyt is. Az úrnődet kisasszonynak, Miss Lillynek vagy Miss Maudnak, ahogy majd ő utasít. Mi pedig Susannek fogunk szólítani, de nem Trindernek – ráncolta a homlokát. – A Susan Trinder visszavezethet ide, a Lant Streetre, ha valami nem úgy sikerül, ahogy terveztük. Keresnünk kell neked egy jobb vezetéknevet…

– Valentine – vágtam rá. Mit mondhatnék? Tizenhét éves voltam, és a szívügyek a gyengéim.

– Tökéletes… – mondta Gentleman az ajkát biggyesztve – lenne, ha a színpadra készülnél.

– Ismerek olyan lányokat, akiket Valentine-nak hívnak – győzködtem.

– Igaz – szólt bele a beszélgetésbe Dainty. – Floy Valentine és a húgai. Istenem, hogy gyűlölöm azokat a lányokat! Nem akarhatod az ő nevüket, Sue.

A számba kaptam az ujjam. – Talán tényleg nem.

– Biztos, hogy nem – jelentette ki Gentleman. – Egy túl feltűnő név tönkretehet minket. Ez most halálosan komoly ügy. Olyan név kell, amely elrejt, nem pedig rád tereli a figyelmet. Olyan név kell… – eltűnődött –, amelyik lenyomozhatatlan, de mégsem felejtjük el… Brown? Hogy passzoljon a ruhádhoz? Vagy… igen, miért is ne? Legyen Smith. Susan Smith. – Mosolygott. – Amúgy is olyan Smith-fajta vagy. Úgy értem, hogy…

Leejtette a kezét, kifordította és behajlította a középső ujját; a jel és a szó, amelyre utalt, Borough-ban tolvajt jelentett{3}. Újra felnevettünk.

Végül Gentleman köhintett, és megtörölte a szemét.

– Teremtőm, de jó mulatság! Na mármost, hol hagytuk abba? Ó, igen. Tehát még egyszer. Hogy hívnak?

Megmondtam, és nem felejtettem el a végéről az urat sem.

– Nagyon jó. És hol laksz.

– Londonban, uram. Az anyám meghalt, és az idős nénikémmel élek, a maga dadájával.

Gentleman bólintott.

– Nagyon jó, ami a részleteket illeti, de a stílus már nem olyan jó. Ugyan már, tudom, hogy Mrs. Sucksbytól ennél jobb nevelést kaptál. Nem ibolyát árulsz. Hadd halljam újra!

Vágtam egy grimaszt, de jobban odafigyeltem a beszédemre.

– A hölgy, aki a dadája volt kisfiúkorában, uram.

– Jobb, határozottan jobb. Korábban hol dolgoztál?

– Egy kedves hölgynél, uram, Mayfairben. A hölgy nemrég férjhez ment, és az urával Indiába készül, ahol egy bennszülött lány fogja öltöztetni, így rám nem lesz szüksége.

– Jóságos ég, igazán szánalomra méltó a sorsod, Sue.

– Én is azt hiszem, uram.

– És hálás vagy, amiért Miss Lilly alkalmaz téged Briarben?

– Ó, uram! De még mennyire!

– Ez már megint a virágáruslány! Sebaj – legyintett –, így is megteszi. De ne nézz egyenesen a szemembe! Inkább a cipőmet nézd. Így jó lesz. Most pedig a következőre vagyok kíváncsi. Ez nagyon fontos! Sorold fel, milyen kötelezettségek várnak rád új úrnőd mellett!

– Reggelente nekem kell felkeltenem, és kitöltenem a teáját – feleltem. – Meg kell mosdatnom, fel kell öltöztetnem, és meg kell fésülnöm. Gondoznom kell az ékszereit, és nem szabad ellopnom őket. Sétálnom kell vele, amikor arra támad kedve, és üldögélnem mellette, amikor üldögélős hangulatban van. Ügyelnem kell rá, hogy nálam legyen a legyezője, amikor túl melege van, és a kendője, ha fázna, a kölnije, ha megfájdulna a feje, és a repülősója, ha megszédülne. Én leszek a gardedámja a rajzórákon, és nem szabad meglátnom, ha elpirul.

– Csodás! És milyen a jellemed?

– Feddhetetlen.

– És mi a célod, amelyet rajtunk kívül senki, de senki a világon nem tudhat?

– Hogy beleszeressen magába, és a maga kedvéért elhagyja a nagybátyját. Hogy gazdaggá tegye magát, és maga, Mr. Rivers, gazdaggá tegyen engem.

Megfogtam a szoknyámat, és szabályosan pukedliztem, közben végig a csizmája orrára szegeztem a tekintetemet.

Dainty megtapsolt. Mrs. Sucksby a kezét dörzsölgette.

– Háromezer font, Sue! Édes jó istenem! Dainty, adj ide gyorsan egy apróságot! Valamit meg akarok szorongatni.

Gentleman odébb sétált és rágyújtott.

– Nem rossz – mondta. – Egyáltalán nem rossz. Kicsit még finomítani kell rajta, de egyelőre ennyi. Később majd újra elpróbáljuk.

– Újra? – kérdeztem. – Ó, Gentleman, nem volt még elég? Ha Miss Lilly azért vesz magához szobalánynak, hogy a maga kedvében járjon, miért törődne vele, mennyire vagyok kifinomult?

– Ő talán nem törődik vele – felelte Gentleman. – Szerintem az sem érdekelné, ha kötényt adnánk Charley Wagre, és őt küldenénk oda, de nem csak őt kell becsapnod. Ott van az öreg, a nagybátyja, és rajta kívül még a személyzet is.

– A személyzet? – Erre nem is gondoltam.

– Hát persze. Gondolod, hogy egy ekkora házban csak úgy maguktól mennek a dolgok? Először is ott van a gondnok, Mr. Way…

– Mr. Way! – horkant fel John. – Milky a másik neve?

– Nem – felelte Gentleman, és visszafordult hozzám. – Mr. Way – ismételte. – De úgy vélem, ő nem sok gondot fog okozni. Ott van viszont Mrs. Stiles, a házvezetőnő. Ő valószínűleg jobban megnéz majd magának, szóval vigyáznod kell vele. Aztán ott van még Mr. Way fia, Charles, egy-két konyhalány és néhány szobalány, a lovászok és kertészek… de velük nem nagyon fogsz találkozni, ne is gondolj rájuk.

Rémülten néztem rá.

– Őket eddig egy szóval sem említette. Mrs. Sucksby, ugye nem beszélt róluk? Ugye nem mondta, hogy vagy száz szolga lesz ott, akik előtt el kell játszanom a szobalányt?

Mrs. Sucksby a csecsemőt ringatta.

– Vallja be, Gentleman, a szolgákról nem beszélt tegnap éjjel.

A férfi vállat vont.

– Csak egy apró részlet.

Apró részlet? Ez jellemző volt rá. Csak a történet felét adta elő úgy téve, mintha mindent elmondott volna.

De már túl késő volt ahhoz, hogy meggondoljam magam. Másnap Gentleman ismét keményen megdolgoztatott. Harmadnap levelet kapott Miss Lillytől.

A postán vette fel a Cityben. A szomszédaink ugyancsak csodálkoztak volna, mi folyik nálunk, ha levél érkezik a boltba. Gentleman felvette, elhozta, és a szemünk láttára felbontotta. Csendben ülve vártuk, hogy meghalljuk a tartalmát. Mr. Ibbs az ujjaival dobolt az asztallapon, innen tudtuk, hogy ideges… és magam is egyre idegesebbé váltam.

A levél rövid volt. Miss Lilly először örömét fejezte ki, amiért Mr. Rivers írt neki; hálálkodott a figyelmességéért, és megköszönte a dajkája kedvességét. Kifejezte azon kívánságát, hogy mennyire szeretné, ha több olyan figyelmes úriember élne a világon, mint Mr. Rivers.

A nagybátyja nehezen boldogul, írta, most, hogy a segédje nincs mellette. A ház is nagyon megváltozott, csendes és unalmas lett; talán a rosszabbra fordult idő teszi. Ami a szobalányt illeti… – Itt Gentleman kissé elfordította a lapot, hogy jobban ráessen a fény. – Ami a szobalányt, szegény Agnest illeti, örömmel közli, hogy úgy tűnik, Agnes mégsem hal meg…

Ahogy ezt meghallottuk, egy emberként szisszentünk fel. Mrs. Sucksby behunyta a szemét, és láttam, hogy Mr. Ibbs a hideg olvasztóüst felé néz, és gondolatban felméri, mennyi haszontól esett el az elmúlt két napban. De aztán Gentleman elmosolyodott. A szobalány nem hal meg, de az egészsége és a kedélye annyira megromlott, hogy visszaküldik őt Corkba.

– Isten áldja meg az íreket! – mondta ünnepélyesen Mr. Ibbs, és zsebkendőjével megtörölte a fejét.

Gentleman tovább olvasott.

– Szívesen fogadom a lányt, akiről beszél –, írta Miss Lilly. – Örülnék, ha nyomban ideküldené. Hálás vagyok, hogy van, aki gondol rám. Nem szoktam hozzá, hogy bárki is odafigyel a jólétemre. Ha jó és készséges leány, biztos vagyok benne, hogy kedvelni fogom. Annál is kedvesebb lesz a számomra, mert Londonból jön, ahol most ön tartózkodik.

Gentleman ismét elmosolyodott, a levelet az ajkához emelte, és elhúzta a szája előtte. Hamis gyűrűje csillogott a lámpások fényében.

Minden úgy történt, ahogy a ravasz ördög megígérte.

Azon az estén, amely az utolsó estém volt a Lant Streeten, és az első azok közül, amelyek Miss Lilly vagyonának megszerzéséhez vezettek, azon az éjszakán Mr. Ibbs forró pecsenyét hozatott vacsorára, és vasrudakat rakott a tűzbe, mert flipet akart csinálni, hogy megünnepelhessük az egyezséget.

A tiszteletemre disznófej volt a vacsora a fülénél megtöltve – a kedvencem. Mr. Ibbs fogta a henteskést, felvette a kesztyűjét, és lehajolt, hogy megfenje a pengét. Kezével az ajtófélfára támaszkodott, és a fejbőröm furcsán bizsergett, ahogy néztem: a fába rovátkák voltak vágva egymás fölött. Minden karácsonykor odaálltam, és ő a fejemre tette a kést, hogy lássa, mennyit nőttem. Most addig fente a pengét a kövön, amíg szép, csengő hangot nem adott, aztán a kést átnyújtotta Mrs. Sucksbynak, aki felvágta a húst. Nálunk mindig az ő tiszte volt a hús felvágása. Egy-egy fül Mr. Ibbsnek és Gentlemannek, az orr Johnnak és Daintynek, és a fejhús legpuhább része saját magának és nekem.

Ahogy mondtam, az egész az én tiszteletemre történt. Mégis, nem tudom, miért, amikor mind leültünk az asztalhoz, elszomorodtam. Talán az ajtófélfába vésett rovátkák miatt; vagy talán azért, mert eszembe jutott a sok finom leves, amelyet Mrs. Sucksby fog főzni, és én nem leszek itt, hogy egyek belőle; de az is lehet, hogy a disznófej volt az oka, amely mintha fájdalmasan fintorgott volna, a szempillái és az orr sörtéi ragacsos barnák voltak a melaszos könnyektől. John és Dainty farkasétvággyal ettek, közben nevetgéltek és veszekedtek, felcsattanva, aztán duzzogva, amikor Gentleman ugratta őket. Mr. Ibbs módszeres alapossággal elfogyasztott mindent, ami a tányérján volt, akárcsak Mrs. Sucksby; én csak turkáltam az ételt, mert nem volt étvágyam.

A disznósültem felét Daintynek adtam, aki továbbadta Johnnak. A fiú a fogát csattogtatta, és felvonított, mint egy kutya.

Aztán, amikor a tányérokat már leszedték, Mr. Ibbs felverte a tojást, cukrot és a rumot a fliphez. Hét poharat töltött meg, kivette a vasrudakat a tűzből, meglengette őket, hogy enyhítse az izzásukat. A flip felmelegítése olyan volt, mint amikor meggyújtják a brandyt a karácsonyi pudingon – mindenki szeretni nézni, és hallgatni az ital sistergését.

– Csinálhatom én, Mr. Ibbs? – kérte John, arca kivörösödött a vacsorától, és fénylett, mint a kisfiúké, amikor orrukat a játékbolt kirakatához nyomják.

Az asztal körül ültünk nevetgélve és beszélgetve. Arról folyt a szó, milyen jó is lesz, amikor Gentleman meggazdagodik, és én hazatérek a háromezer fontommal. Én továbbra is hallgattam, de úgy tűnt, ez senkinek sem tűnt fel. Végül Mrs. Sucksby megpaskolta a hasát.

– Fütyülne nekünk, Mr. Ibbs, hogy letegyem a kicsit aludni?

Mr. Ibbs úgy tudott fütyülni, mint a pacsirta, akár egy óráig is. Letette a poharát, a bajszáról letörölte a flipet, és rákezdett a Tarpaulin Jacket című dalra. Mrs. Sucksby vele dúdolta, de aztán elcsuklott a hangja, és a szeme megtelt könnyel. A férje tengerész volt, és elveszett a tengeren… mármint számára elveszett, mert akkoriban a Bermudákon élt.

– Szép volt – mondta, amikor Mr. Ibbs befejezte a dalt –, de most halljunk valami vidámabbat, az ég szerelmére! Különben teljesen elérzékenyedem. Hadd táncoljanak kicsit a fiatalok!

Mr. Ibbs erre rágyújtott egy gyorsabb nótára, Mrs. Sucksby tapssal kísérte, John és Dainty felállt hátralökve a székeket.

– Fogná addig a fülbevalómat, Mrs. Sucksby? – kérte Dainty.

Addig polkáztak, míg a kandallópárkányon ugrálni kezdtek a porcelándíszek, és jól felverték a port. Gentleman cigarettázva állt, nézte őket, néha felkiáltott: Rajta! Gyerünk, Johnny!, ahogy nevetve biztathatott volna egy terriert a kutyaviadalon, akire nem fogadott.

Amikor engem is táncba hívtak, nemet mondtam. A felvert por tüsszögésre ingerelt, és különben is, a vasrúd, amelyik a flipemet felmelegítette, túl forró volt, és a tojás megtúrósodott. Mrs. Sucksby félretett egy poharat és egy darab húst Mr. Ibbs nővérének, és én felajánlottam, hogy felviszem neki.

– Rendben, kedvesem – biccentett Mrs. Sucksby, még mindig a ritmust verve. Fogtam a tányért, a poharat és egy gyertyát, és felsiettem az emeletre.

Mindig úgy éreztem, olyan kilépni a konyhánkból egy-egy téli éjszakán, mintha a mennyországból pottyanna ki valaki. Ennek ellenére nem mentem vissza a többiekhez, miután otthagytam az ételt Mr. Ibbs alvó nővére mellett, lecsitítottam azt az egy-két csecsemőt, akit felébresztett a lenti vigasság zaja. Elsétáltam a szobáig, amelyen Mrs. Sucksbyval osztoztam, aztán fel a kicsi padlásszobába, ahol megszülettem.

Itt mindig hideg volt. Aznap este fújt a szél, befújt a megvetemedett ablakkeret résein át, és a szobában hidegebb volt, mint valaha. Az egyszerű fapadlón gyékényszőnyeg hevert. A falak kopaszon árválkodtak, egy szál viaszosvásznat leszámítva, amelyet azért szegeztek fel, hogy megvédje a falat a mosdótálból kifröccsenő víztől. A mosdóállványra egy mellény, egy ing és egy-két gallér volt terítve. Gentlemané, aki mindig itt aludt, amikor meglátogatott minket, bár bekvártélyozhatta volna magát Mr. Ibbshez, a konyhába. Én is ezt a helyet választottam volna. A padlón ott állt a bőrcsizmája, amelyet időközben megszabadítottak a sártól, és fényesre suvickoltak. Mellette a táskája, amelyből több fehér vászonholmi kandikált ki. A széken néhány pénzérme hevert, egy doboz cigaretta és pecsétviasz.

Csak nagyjából ágyaztak be. Az ágyneműt vörös bársonyfüggönnyel takarták le, amelyről levették a függönykarikákat; a takaróként szolgáló függönyt egy égő házból mentették ki, és még mindig érezni lehetett rajta az enyhe füstszagot. Felvettem az ágyról, és a vállamra terítettem, mintha köpeny lenne. Eloltottam a gyertyát, és az ablakba álltam. Reszketve néztem a tetők és kémények rengetegét, és a Horsemongar Lane-i börtönt, ahol az anyámat felakasztották.

Az ablaküvegen megjelent az első néhány jégvirág, és én az ujjamat rájuk nyomva piszkos patakokká olvasztottam a jeget. Odalentről felhallatszott Mr. Ibbs füttye és Dainty lábdobogása, ahogy ropja a táncot, de előttem sötétek voltak Borough utcái. Csak egy-két ablakban pislákolt halvány fény, aztán egy kocsi lámpásának fénye törte meg az árnyakat, majd valaki felbukkant, rohanva szállt szembe a sötéttel és hideggel, és amilyen gyorsan feltűnt, olyan gyorsan el is szaladt. A tolvajokra gondoltam, akik most kint vannak… meg a tolvajok gyerekeire; aztán az emberekre, akik élik az életüket – legyen az hétköznapi vagy különleges – a többi házban, utcában, London fényesebb részein. Maud Lillyre a nagy házában, aki három napja még nem tudta a nevemet, ahogy én sem az övét. Nem tudja, hogy itt állok, és a végzetét tervezgetem, miközben odalent a konyhában Dainty Warren és John Vroom polkát jár.

Milyen lehet? Egyszer ismertem egy Maud nevű lányt, csak fél ajka volt. Szerette azt mondani, hogy a másik felét verekedésben vesztette el, de én tudtam, hogy így született, és verekedésben is gyenge. Végül meghalt, de nem verekedésben, hanem mert romlott húst evett. Egyetlen falat romlott hús megölte, és annyi.

De ő sötét volt. Gentleman azt mondta, a másik Maud, az ő Maudja világos bőrű és csinos. De amikor megpróbáltam magam elé képzelni, nem tudtam másmilyennek látni, csak soványnak, barnának és egyenesnek, mint a szék, amelyre a fűzőt adtam.

Megpróbálkoztam egy pukedlivel. A bársonyfüggöny miatt ügyetlenre sikerült. Újra próbáltam. Hideg verejték öntött el, ahogy rám tört a félelem.

Aztán nyílt a konyhaajtó, és léptek koppantak a lépcsőn. Mrs. Sucksby hangját hallottam, amint engem hív. Nem válaszoltam. Hallottam, ahogy a lenti hálószobához megy, ott keres; aztán csend következett, majd újra felhangzottak a léptei a lépcsőn, és hamarosan megjelent egy gyertya fénye. A mászástól Mrs. Sucksby zihált – csak kicsit, mert vaskos termete ellenére igen fürge volt.

– Hát itt vagy, Sue? – kérdezte halkan. – És teljesen egyedül a sötétben?

Körülnézett, szemügyre vett mindent, ahogy korábban én is – a pénzérméket és a pecsétviaszt, Gentleman csizmáját és bőrtáskáját. Aztán odajött hozzám, és száraz, meleg kezét az arcomra simította.

– Mi van, ha nem akarom, Mrs. Sucksby? – kérdeztem szinte sírós hangon. – Mi van, ha nem tudom megcsinálni? Ha inamba száll a bátorságom, és csalódást okozok magának? Nem kellene mégis inkább Daintyt küldeni?

Mrs. Sucksby elmosolyodott, és megrázta a fejét.

– Dehogy, bogaram – mondta. Az ágyhoz kísért, és amikor leültünk, magához húzott, a fejem az ölében pihent. Lehúzta a függönyt az arcomról, és megcirógatta a hajam. – Dehogy.

– Nincs nagyon messze? – néztem fel rá.

– Annyira nincs.

– Fog gondolni rám, amíg ott leszek?

Kiszabadított egy fülem mögé szorult tincset.

– Minden percben – ígérte. – Talán nem vagy az én lányom? Gondolod, hogy én nem aggódom? De Gentleman ott lesz melletted. Sohasem engedtelek volna el valami közönséges gazemberrel.

Ez legalább igaz volt. De így is hevesen dobogott a szívem. Ismét Maud Lillyre gondoltam, amint magányosan sóhajtozik a szobájában arra várva, hogy menjek, és megoldjam a fűzőjét, ráadjam a hálóingét, amelyet előtte átmelegítettem a tűznél. Szegény hölgy, mondta rá Dainty.

Az ajkamat harapdáltam.

– Tényleg meg kell tennem, Mrs. Sucksby? – kérdeztem végül. – Nem nagyon gonosz és aljas ez a terv?

Mrs. Sucksby egy ideig állta a tekintetemet, aztán kipillantott az ablakon.

– Tudom, hogy ő gondolkodás nélkül megtette volna. Azt is tudom, hogy mit érezne… milyen félelmet és büszkeséget… s hogy végül a büszkeség győzne látva, hogy megteszed.

Ezen elgondolkodtam. Egy percig csak némán ültünk. Aztán kérdeztem valamit… amit még soha, egyetlenegyszer sem a tolvajok és csalók közt eltöltött, annyi Lant Street-i év alatt.

– Gondolja, hogy fáj, amikor az ember lezuhan, Mrs. Sucksby? – suttogtam.

A hajamat simogató kéz egy pillanatra megmerevedett, aztán folytatta a simogatást.

– Azt hiszem, nem érzel mást, csak a kötelet a nyakadon – felelte. – Gondolom, csiklandoz.

– Csiklandoz?

– Mondjuk akkor, hogy szúr.

Tovább simogatott.

– De amikor kinyílik a csapóajtó? – faggattam. – Azt akarja mondani, hogy azt sem érzi az ember?

– Talán egy rántást – ismerte be feszengve –, amikor kinyílik az ajtó.

A férfiakra gondoltam, akiket láttam lezuhanni. Ők tényleg rángatóztak meg rugdostak.

– De végül olyan gyorsan bekövetkezik – folytatta Mrs. Sucksby –, hogy szerintem a gyorsaság elveszi a fájdalmat. Aztán amikor arra kerül a sor, a hölgyeknek úgy kötik a csomót, hogy a vég még gyorsabban jön.

Felnéztem rá. A gyertyát a padlóra tette, így a fény alulról érte az arcát, és ettől úgy festett, mintha feldagadt volna, és a szeme is öregnek tűnt. Megborzongtam, mire ő megfogta a vállam, és keményen megdörzsölte a bársonyon át.

– Itt van Mr. Ibbs nővére – mondta oldalra biccentve a fejét. – Megint nagyon nyugtalan, és folyton az anyját hívja. Szegény pára tizenöt éve nem is csinál mást. Nem szeretnék ilyen lenni, Sue. Azok után, amivé lehet az emberi test, azt mondom, még mindig jobb gyors és tiszta módon bevégezni.

Rám kacsintott, ahogy ezt mondta.

Úgy tűnt, komolyan is gondolja.

Néha elgondolkodom, nem azért mondta-e, hogy megnyugtasson.

De akkor nem gondoltam rá. Csak felnyújtózkodtam és megpusziltam, aztán megigazítottam a simogatástól elszabadult tincseket. Ismét nyílt a konyhaajtó, és ezúttal súlyosabb léptek dobbantak a lépcsőn.

– Hol vagy, Sue? – hallottuk Dainty hangját. – Nem jössz táncolni? Mr. Ibbs nagyon belejött, és remekül mulatunk odalent.

A kiabálása felébresztette a csecsemők felét, ők pedig a többieket. De Mrs. Sucksby azt mondta, majd ő gondoskodik a kicsikről, ezért lementem, és táncoltam is, méghozzá Gentlemannel. Keringőztünk. Részeg volt, és szorosan magához ölelt. John megint Daintyvel ropta, és félórát is táncoltunk a konyhában. Gentleman továbbra is olyanokat kiabált, hogy „Rajta, Johnny!”, „Gyerünk, legény, most mutasd meg!” Mr. Ibbs csak egyszer hagyta abba a fütyülést, hogy vajjal kenje be az ajkát, aztán tovább fütyülte a talpalávalót.

Másnap délben hagytam el őket. Minden holmimat bepakoltam egy vászonborítású utazóládába, a barna szobalányruhát viseltem, köpenyt és simára fésült hajamon kalapot. Megtanultam annyit, amennyit csak Gentleman belém tudott sulykolni három nap alatt. Megjegyeztem az új nevem – Susan Smith – és a hozzá tartozó történetet. Már csak egyetlen dolog volt hátra, és mialatt elfogyasztottam az utolsó reggelimet – amely kenyér és szárított hús volt, ez utóbbi annyira száraz, hogy az ínyemre tapadt – a Lant Street-i konyhában, Gentleman meg is tette. Papírt, tollat és tintát vett elő a táskájából, és megírta az ajánlólevelemet.

Alig néhány percébe telt. Persze hozzászokott az iratok hamisításához. Magasba emelte, hogy a tinta könnyebben megszáradjon, aztán felolvasta.

– Annak, akit érint – kezdte. – Lady Alice Dunraven, a mayfairi Whelk Streetről szívélyesen ajánlja Susan Smith kisasszonyt… – és így folytatódott, de a többit elfelejtettem, mindenesetre nekem teljesen rendjén valónak hangzott. Gentleman visszatette az asztalra a papírt, és gyöngybetűkkel aláírta, ahogy egy hölgy tenné. Amikor elkészült, Mrs. Sucksby orra elé dugta.

– Mit gondol, Mrs. S.? – kérdezte mosolyogva. – Jó lesz így?

De Mrs. Sucksby azt felelte, hogy ő ezt nem tudja megítélni.

– Maga tudja a legjobban, kedves fiam – mondta, és elfordította a tekintetét.

Persze, ha a Lant Streeten segítséget kerestünk, sohasem az ajánlólevelét néztük, sokkal inkább a hiányát. Volt egy törpelány, aki néha eljött, hogy kifőzze a pelenkákat és felmossa a padlót; de ő tolvaj volt. Nem engedhettük meg, hogy becsületes lány járjon hozzánk. Három perc sem kellett volna hozzá, hogy átlássa, mi folyik a házban, és az mindannyiunk végét jelentette volna. Ezt nem kockáztathattuk meg.

Ezért Mrs. Sucksby elhessentette magától a papírt. Gentleman másodszor is átolvasta, aztán rám kacsintott, összehajtotta, lepecsételte és a ládámba dugta. Lenyeltem a reggeli utolsó falatjait, aztán megkötöttem a köpeny szalagjait. Csak Mrs. Sucksbytól tudtam elbúcsúzni. John Vroom és Dainty sohasem kelt fel egy óra előtt. Mr. Ibbs a Bow Streetre ment, hogy feltörjön egy széfet. Mielőtt elment, arcon csókolt, és adott egy shillinget. Feltettem a kalapot. Unalmas barna holmi volt, mint a ruhám. Mrs. Sucksby megigazította. Aztán megsimogatta az arcomat, és rám mosolygott.

– Az isten áldjon, Sue! – mondta. – Gazdaggá teszel mindnyájunkat.

De aztán a mosoly lehervadt az arcáról. Még sohasem váltunk el egy napnál hosszabb időre. Mrs. Sucksby elfordult, hogy elrejtse hulló könnyeit.

– Vigye gyorsan! – mondta Gentlemannek. – Vigye gyorsan, hogy ne is lássam!

Gentleman a vállamra tette a kezét, és kikísért a házból. Talált egy legénykét, aki utánunk hozta a ládámat. Kocsival akart kivinni a Paddington állomásra, hogy feltegyen a vonatra.

Rémes nap volt. Ennek ellenére, mivel nem gyakran keltem át a folyón, azt mondtam, hogy gyalog szeretnék menni legalább a Southwark Bridge-ig, hogy onnan körülnézhessek. Azt hittem, onnan egész Londont látni fogom. De ahogy haladtunk, a köd egyre sűrűbbé vált. Úgy tűnt, a hídnál a legsűrűbb. Láttam a Szent Pál sötét kupoláját, a folyón úszó bárkákat; csak a város sötét dolgait lehetett látni, a világosakat nem… azok a ködbe vesztek, vagy maguk is beolvadtak a sötét árnyak közé.

– Furcsa arra gondolni, hogy alattunk van a folyó – jegyezte meg Gentleman, átkukucskálva a mellvéd fölött. Aztán áthajolt és kiköpött.

Erről a ködről nem volt szó, ami csigatempójúvá lassította a forgalmat. Találtunk ugyan bérkocsit, de húsz perc araszolás után kifizettük, és gyalog mentünk tovább. Úgy volt, hogy az egyórás vonattal megyek, de amikor áthaladtunk valami szép nagy téren, hallottuk, hogy az óra elüti az egyet, aztán a negyedet, majd a felet… de még az ütések is tompának, lagymatagnak tűntek, mintha a harangot és a kalapácsokat vászonrongyba tekerték volna.

– Nem lenne jobb visszafordulnunk, és holnap újra megpróbálnunk? – kérdeztem.

De Gentleman azt válaszolta, hogy kocsit küldenek értem Marlow-ba, a vonathoz. Nyilván úgy gondolta, jobb, ha kések, mint ha egyáltalán nem érkezem meg.

Amikor végre megérkeztünk a Paddingtonra, kiderült, hogy a vonatok is mind késnek, mert a köd az utcai forgalomhoz hasonlóan őket is lelassította. Még egy órát kellett várnunk, mire az állomásfőnök felemelte a tárcsáját, hogy indulhat a bristoli vonat – ez volt az enyém Maidenheadig, ahol át kellett szállnom egy másikra. A ketyegő óra alatt álltunk topogva, az ujjainkat fújogatva. Meggyújtották a nagy lámpákat, de a beszivárgó köd és a mozdonykémények egybevegyülő gőze miatt így is csak gyenge volt a világítás. A falakon fekete drapéria feszült, Albert herceget gyászolta az ország. Arra gondoltam, milyen nyomasztóan sötét ez a fekete krepp egy ilyen fenséges helynek. És persze tömegek álltak mögöttünk, káromkodva és lökdösődve várták a vonatindulást, hagyva, hogy a gyerekeik meg a kutyáik szaladgáljanak, a lábunknak ütődjenek.

– A fenébe! – morogta Gentleman bosszúsan, amikor egy tolószék kereke átment a lábán. Lehajolt, hogy letörölje a port a csizmájáról, aztán felegyenesedett, cigarettára gyújtott, majd köhögött. Fekete puhakalapot viselt, és a kabátja gallérját felhajtotta. A szeme fehérje sárgás volt, mintha megszínezte volna a tojásflip. Ott, abban a pillanatban egyáltalán nem olyan férfinak festett, mint akiért megőrülnek a nők.

Ismét köhögött.

– A fenébe ezzel az olcsó dohánnyal is! – dühöngött, és levett a nyelvéről egy dohányszemcsét. Aztán elkapta a tekintetemet, és az arca megváltozott. – A fenébe ezzel a csóró élettel, mi, Suky? De ami téged és engem illet, hamarosan vége.

Másfelé néztem, és nem válaszoltam. Előző este még táncoltam vele, most meg elhagyom a Lant Streetet, Mrs. Sucksbyt és Mr. Ibbset; a körülöttünk tülekedő tömegben ő is csak egy újabb idegennek tűnt, és hirtelen elbátortalanodtam. Arra gondoltam: semmit sem jelentesz nekem. Majdnem újra kimondtam, hogy forduljunk vissza és menjünk haza, de tudtam, hogy ezzel még jobban feldühíteném, és kimutatná a foga fehérjét, ezért inkább hallgattam.

Elszívta a cigarettát, és rögtön újabbra gyújtott. Elment pisilni, aztán én is követtem a példáját. A szoknyámat igazgattam, amikor harsány sípszót hallottam. Amikor visszaértem, kiderült, hogy be lehet szállni, és az emberek tülekedve igyekeztek a várakozó vonat felé. Velük tartottunk. Gentleman átadott egy másodosztályú kocsiba szóló jegyet, aztán a ládám odaadta a vasutasnak, aki a táskákat, ládákat rögzítette a tetőn. Helyet foglaltam egy halvány arcú nő mellett, aki csecsemőt tartott a karján. Vele szemben két izmos, gazdának látszó férfi ült. A nő örült, amikor én is felszálltam, mert egyszerű és illedelmes ruhámból ugyan ki nem találhatta – haha! –, hogy borough-beli tolvajlány vagyok. Mögöttem egy fiú jött az idős apjával és egy kalitkába zárt kanárival. Az öreg mellém ült le. A kocsi megbillent és nyikorgott, mire mindannyian felnéztünk a fejünk fölé. Por szitált a mennyezetről, ahol csomagok huppantak és csúszkáltak.

Az ajtó még egy percig nyitva állt, aztán becsukták. A felszállás körüli kavarodásban alig figyeltem Gentlemanre, aki tőlem elfordulva a kalauzzal beszélt valamit, aztán odajött a nyitott ablakhoz.

– Attól félek, nagyon későn érsz oda, Sue, de azt hiszem, a kocsi várni fog rád Marlow-ban. Igen, biztosra veszem, hogy várni fog. Neked is hinned kell, hogy ott lesz.

Ebből nyomban tudtam, hogy nem, és félelem fogott el.

– Nem tudna velem jönni? És elkísérni a házhoz?

De hogyan is tehette volna? A fejét rázta, és szomorúnak tűnt. A két gazdaféle, a nő, a fiú és az öreg mind minket néztek, és nyilván azon tűnődtek, milyen házról beszélek, és mi dolga van ennek a puhakalapos férfinak egy olyan lánnyal, mint én.

Aztán a csomagokat rögzítő vasutas lemászott a tetőről, újabb sípszó hallatszott, a szerelvény megrázkódott, mintha szét akarna esni, majd lassan mozgásba lendült. Gentleman levette a kalapját, és a vonat mellett jött, amíg az fel nem vette a sebességet, akkor feladta. Láttam, hogy visszateszi a fejére a kalapját, és felhajtja a gallérját. Aztán elment. A kocsi rettenetesen nyikorgott, és hintázni kezdett. A nő és a férfiak megkapaszkodtak, de a fiú az ablakhoz nyomta az orrát. A kanári a rácsok közé dugta a csőrét. A csecsemő felsírt.

– Nincs magánál gin? – kérdeztem a nőt, amikor a gyerek fél óra múlva sem hagyta abba a bömbölést.

– Gin? – meredt rám, mintha azt mondtam volna, méreg. Aztán lebiggyesztette az ajkát, és elfordult. Úgy tűnt, már nem annyira örül, hogy mellette ülök. A beképzelt ribanc!

Mindent egybevetve az út borzalmas volt. A nővel és a síró babájával, a nyugtalanul röpködő madárral, az öreggel, aki elaludt, és horkolt, a fiúval, aki papírgalacsinokat gyúrt, a két gazdafélével, akik szivaroztak és egyre ingerlékenyebbé váltak, a köddel, amely folyton megállásra kényszerítette a vonatot, hogy aztán kétórás késéssel fusson be Maidenheadbe. A marlow-i vonat addigra elment, meg kellett várnom a következőt. Semmilyen ennivalót nem hoztam magammal, mert mind azt feltételeztük, hogy pont teaidőre érek Briarbe. Egy falatot sem ettem a késői reggelim óta. Akkor a hús az ínyemhez tapadt, s csak ímmel-ámmal nyammogtam el; most, hét órával később Maidenheadben mennyei lakomának tűnt volna. Az itten állomás nem olyan volt, mint Paddington; itt nem voltak kávés- és tejesbódék, sem cukrászda. Csak egy vegyesbolt árválkodott, de az is zárva volt. Leültem a ládámra. A szemem szúrt a ködtől. Amikor kifújtam az orrom, a zsebkendőm fekete lett. Egy férfi meglátta, mit csinálok.

– Ne sírjon! – mosolygott rám.

– Nem sírok – feleltem.

A férfi rám kacsintott, és megkérdezte a nevemet.

Az egy dolog, ha az ember a városban kacérkodik. De most nem a városban voltam. Nem válaszoltam. Amikor befutott a marlow-i vonat, én a kocsi hátuljában ültem le, a férfi az elejében, de még így is vagy egy óráig próbálta elkapni a tekintetemet. Eszembe jutott, hogy Dainty mesélte egyszer, hogy vonaton utazott, nem messze tőle egy férfi ült, aki kigombolta a nadrágját, és elővette a fütykösét, aztán megkérte Daintyt, hogy fogja meg. Dainty meg is fogta, mire a férfi adott neki egy fontot. Eltűnődtem, mit tennék, ha ez a férfi megkérne, hogy fogjam meg a fütykösét. Vajon sikítanék… vagy ellenkezőleg, megtenném, amit kér… vagy mit?

Viszont, ahová most megyek, ott aligha lesz szükségem arra a fontra!

Különben is, ekkora pénzt nehéz kiadni. Dainty sohasem költötte el a sajátját attól félve, hogy az apja meglátja, és megtudja, mit tett. Az egyik laza tégla mögé dugta abban a teremben, ahol a ruhákat keményítették, és a téglát megjelölte. Azt mondta, majd a halálos ágyán elárulja, hol van, és akkor abból a fontból eltemethetjük.

Nos, ez a férfi a vonaton egyre csak engem bámult, de hogy kigombolta-e a nadrágját, azt nem láttam; végül megbillentette a kalapját felém, és leszállt. Több megálló volt még hátra, és úgy tűnt, mindegyiknél leszáll valaki… de senki sem szállt fel. Egyre kisebb és sötétebb állomások következtek, míg végül nem maradt más belőlük, mint egy fa. Közel s távol nem is lehetett mást látni, csak fákat és bokrokat… meg a ködöt – szürke ködöt, nem barnát – és fölötte a fekete eget. És amikor úgy tűnt, a fák és a bokrok ennél sűrűbbek nem is lehetnének, és az ég is olyan fekete volt, hogy azt hittem, ilyen feketeség nem is létezik, a vonat még egyszer, utoljára megállt; megérkeztünk Marlow-ba.

Itt rajtam kívül senki sem szállt ki. Én voltam az utolsó utas. A kalauz bekiabálta az állomás nevét, aztán levette a ládámat a tetőről.

– Ezt elég lesz cipelnie. Nem jött magáért senki?

Elmondtam neki, hogy úgy volt, vár rám egy kordé, ami Briarbe visz. Mire megkérdezte, hogy a postát szállító kocsira gondolok-e, mert az már három órával azelőtt elment.

– Londonból jött, ugye? – nézett végig rajtam. – Londonból jött, és Briarbe menne – kiáltott oda aztán a mozdonyvezetőnek, aki fülkéjéből figyelt minket. – Mondtam neki, hogy a briari kocsi már elment.

– El bizony – kiáltott vissza a mozdonyvezető. – Legalább három órája.

Remegve álltam. Itt hidegebb volt, mint otthon. Hidegebb, sötétebb, a levegőnek furcsa szaga volt, és az emberek… mit mondjak?… roppant ostobának tűntek.

– Nincs itt egy bérkocsis, akit felfogadhatnék? – kérdeztem.

– Bérkocsis? – kérdezett vissza a kalauz, aztán odakiáltott a mozdonyvezetőnek. – Bérkocsist akar!

– Bérkocsist?!

Úgy nevettek, hogy a végén már fulladoztak. A kalauz elővette a zsebkendőjét, és megtörölte a száját.

– Ó, édes istenkém! Drága jó istenkém. Bérkocsis Marlow-ban!

– Ó, basszák meg! – fakadtam ki. – Basszák meg mind a ketten!

Felvettem a ládámat, és elindultam arra, ahol fényeket láttam pislákolni. Arra gondoltam, ott kell lenniük a falu házainak.

– Te mocskos ringyó! – szólt utánam a kalauz. – Megállj csak, elmondom Mr. Waynek, hogy beszélsz. Kíváncsi vagyok, mit szól hozzá, hogy lehoztad ide a mocskos londoni szádat!

Nem tudom igazán, mit akartam tenni. Fogalmam sem volt, milyen messze lehet Briar. Azt sem tudtam, melyik út vezet oda. London hatvan kilométerre volt, én meg féltem a tehenektől és a bikáktól.

De végül is a vidéki utak nem olyanok, mint a városiak. Csak körülbelül négy van belőlük, és a végén mind ugyanoda ér. Elindultam, és talán egy percet gyalogolhattam, amikor mögöttem paták koppantak, és kerék nyikorgott. Aztán egy kordé gördült mellém, és a kocsis a magasba emelte a lámpást, hogy megnézhesse az arcom.

– Maga lesz Susan Smith Londonból – állapította meg. – Miss Maud egész nap izgult maga miatt.

Idősebb ember volt, William Inkernek hívták, és lovászként dolgozott. Elvette az utazóládámat, és felsegített maga mellé a bakra, aztán indulásra ösztökélte a lovat. Amikor észrevette, hogy az arcomba vágó széltől remegve kucorgok mellette, kockás takarót terített a térdemre.

Briar tíz vagy tizenkét kilométerre volt, és az egész utat könnyű ügetésben tettük meg. William Inker pipázott, én meg meséltem neki a ködről – még akkor és ott is könnyű ködfátyol borult a tájra – és a lassú vonatokról.

– Ez London – mondta. – A ködről ismerszik meg, nem igaz? Volt már vidéken?

– Nem igazán – feleltem.

– A városban szolgált, ugye? Jó helye volt?

– Piszok jó.

– Furán beszél ahhoz képest, hogy egy hölgy szobalánya volt – jegyezte meg az öreg. – Aztán Franciaországban járt-e?

Megigazítottam a takarót az ölemben, hogy húzzam az időt.

– Egyszer vagy kétszer – mondtam végül.

– Alacsony fickók azok a franciák, ugye? Már úgy értem, rövid a lábuk.

Na mármost, csak egy franciát ismertem, egy betörőt, akit úgy hívtak, hogy Jack, a német, fogalmam sincs, miért. Ő elég magas volt, de kedvében akartam járni William Inkernek.

– Meglehetősen alacsonyak.

– Sejtettem.

Az út tökéletesen néma és sötét volt előttünk, és el tudtam képzelni, hogy a ló patáinak csattogása, a kerekek zaja és a beszélgetésünk messze hallatszik a földeken. Aztán egészen közel megszólalt egy harang… akkor nagyon szomorú hangnak hallottam, nem is hasonlított a londoni vidám harangokéhoz. Kilencet kondult.

– A briari harang üti a kilencet – mondta William Inker.

Ezek után már csendben ültünk, és hamarosan egy magas kőfalhoz értünk, és rátértünk a mellette futó útra. A falat rövidesen egy hatalmas boltív törte meg, és mögötte megláttam egy borostyánnal félig benőtt, szürkés ház tetejét és csúcsos ablakait. Arra gondoltam, házikónak ugyancsak nagy, de nem olyan hatalmas, és talán nem is olyan fenyegető, amilyennek Gentleman leírta. De amikor William Inker lassabbra fogta a lovat, én meg a takarót félretéve a ládám után nyúltam, a férfi rám szólt.

– Várjon, kedveském, innen még egy kilométer. – És amikor az ajtóban megjelent egy férfi, lámpással a kezében, odaszólt neki. – Jó estét, Mr. Mack. Zárja be a kaput mögöttünk. Meghoztam végre Smith kisasszonyt, amint látja, épségben.

Az épület, amelyre azt hittem, Briar, csak a kapuslak volt. Nem szóltam semmit, csak némán néztem, ahogy elhajtottunk mellette, két sor kopasz fa közt, amelyek az úttal együtt kanyarodtak, hogy aztán belesüllyedjünk valamiféle völgymélyedésbe, ahol a levegő