Michelle Douglas

Zűrös család

Sarah Morgan

Vágyak városa

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Michelle Douglas, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A Júlia 827. eredeti címe: Secret Billionaire on Her Doorstep (Harlequin, Mills & Boon Romance)

Magyarra fordította: Deák B. Miklós

© Sarah Morgan, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A Júlia 828. eredeti címe: Doukakis’s Apprentice (Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Halász Kriszta

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 827-828. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-042-9

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Michelle Douglas

Zűrös család

1. FEJEZET

Owen Perry az ügyvédi iroda ajtaja feletti falon lévő órára pillantott, majd visszafordult Mr. Dunkley-hoz.

Az ügyvéd nyugtalanul megköszörülte a torkát, és félretolt néhány papírt az asztalán.

– Miss Nicholls csak tegnap érkezett, és a repülőút Sydney-ből New Yorkba hosszú időt vesz igénybe. Valószínűleg szenved az időeltolódástól, és elaludt.

Owen hitetlenkedve felhorkant. Nem értette, hogy Mr. Dunkley miért mentegeti Callie Nichollst. Elvégre az ügyvéd ugyanolyan jól tud arról a számtalan levélről, amelyet Frances küldött az unokájának Ausztráliába. És hogy mennyi választ kapott ezekre a levelekre? Egyetlenegyet sem.

Owen mély lélegzetet vett, és az asztalon lévő borítékra nézett. A keresztanyja végakaratát tartalmazta.

A levelet azért hozta magával, hogy mindenkit emlékeztessen Frances kívánságára.

Uralkodnia kell magán, hogy ne mondja Callie Nicholls szemébe, mit gondol róla. De ezt Frances sem akarná. A keresztanyja azt akarná, hogy legyen segítőkész vele.

Mély szomorúság tört fel benne. A sötét érzés addig szorította a mellkasát, mire már alig kapott levegőt.

Bárcsak még egyszer, utoljára ott ülhetne Frances nappalijában, hogy sakkozzanak vagy politikáról beszélgessenek!

De ez soha többé nem fordul elő. A levelet fekete tintával írták – nem vidám kékkel vagy narancssárgával –, pedig Frances szerette a színes tintát. Mintha a szín is a halál szimbóluma lenne.

Szedd össze magad!

Ha Frances most látná, és hallaná a gondolatait, alaposan megdorgálná. De ő már nincs itt…

Csak ez a levél maradt neki. Kedves Owen, nem tartozol nekem semmivel.

Ó, mennyi mindennel tartozik neki! Éppen ezért Owen elhatározta, hogy tiszteletben tartja a keresztanyja kívánságát, és nem mondja el Callie Nichollsnak, mit gondol róla.

Segíteni fog annak az átkozott nőnek, legalábbis addig, amíg itt van New Yorkban – bár nagyon remélte, hogy hamarosan elmegy.

A kaputelefon felberregett, és a titkárnő megszólalt:

– Miss Nicholls érkezett a tízórás találkozóra.

– Küldje be! – válaszolta az ügyvéd.

Owen az órájára pillantott. Tíz óra huszonöt volt.

Ebben a pillanatban egy fiatal nő suhant be az irodába, és nagy lendülettel levette mályvaszínű kabátját. Owen egy pillanatra úgy érezte, mintha a ragyogó árnyalatok, a napsütés és a tavaszi virágok színfoltját látná.

– Nagyon sajnálom, hogy késtem. – Letekert a nyakáról egy rózsaszín sálat. – A New York-i forgalom tényleg őrületes! – Az ügyvéd talpra ugrott, és Owen is felállt, hogy üdvözölje. – Ebben a városban sosincs csend?

– Azért késett, mert New York zajos? – Az éles megjegyzés még azelőtt elhagyta Owen száját, hogy bármit is tehetett volna ellene.

A lány jeges kék szemmel nézett rá. A szája sarka megrándult.

– A szállodám közvetlenül a tűzoltóság mellett van, és a szirénák egész éjjel nem hagytak aludni. Aztán a taxisofőr három háztömbnyire innen kitett, és megesküdött rá, hogy az iroda csak húsz méterre van. Ráadásul húsz dollárt kért, ami szerintem elég sok… – A szemét forgatta, miközben a kabátját egy szék támlájára rakta.

– Melyik szállodában szállt meg? – kérdezte Owen.

A nő egy közeli szállodát nevezett meg – egy olcsó és lepukkant helyet. Nem olyan szálloda volt, amit Owen ajánlana valakinek.

– Pontosan ideérhetett volna, ha gyalog jön.

A lány felvonta a szemöldökét, és megfeszítette a vállát.

Owen mély levegőt vett, és igyekezett barátságos arckifejezést ölteni. Végül is megfogadta, hogy segíteni fog. A gúnyos megjegyzések nem segítenek.

– Annak a szállodának nincs túl jó híre. Valami más helyet kell találnunk.

A nő fürkészően nézett rá.

– Még be sem mutatkoztunk. – És kinyújtotta a kezét. – Callie Nicholls.

Owen megszorította a lány kezét.

– Owen Perry. – A bőre bizsergett a lány érintésétől. Gyorsan visszahúzta a kezét.

– A nagymamám végrendeletének végrehajtója?

– Pontosan.

Owen ökölbe szorította a kezét. Miért nem írt ez a nő legalább egy levelet Francesnek? Ez azért nem olyan nagy elvárás.

– Biztosíthatom, hogy tudok vigyázni magamra, Mr. Perry. Szóval kérem, ne fáradjon miattam.

– A nagymamája azt akarná, hogy jól érezze magát New Yorkban.

– Ez könnyen megoldható – mondta sietve Mr. Dunkley. – Miss Nicholls, kérem, foglaljon helyet. Szerintem az lenne a legjobb, ha a nagymamája lakásában élne – folytatta az ügyvéd.

– Nem! – kiáltott fel Owen, mielőtt még visszaszívhatta volna.

Mr. Dunkley és Callie Nicholls is rábámult. Bár Owen gyapjúpulóvert viselt, hirtelen úgy érezte, mintha nyakkendő szorítaná össze a torkát. Nem tudta elképzelni, hogy Francesen kívül más lakjon ott. Vagy inkább nem akarta elképzelni.

Az ügyvéd közelebb hajolt Owenhez.

– Miért nem?

Ha Callie odaköltözne, ő nem mehetne fel többé az emeletre, és nem üldögélhetne a félhomályban, hogy közelebb érezze magát Franceshez.

– Igen, miért is nem? – kérdezte Callie. A hangja nem barátságtalanul szólt, hanem inkább értetlenül.

A fenébe! Ez a nő nem érdemli meg, hogy hasznot húzzon Frances halálából, amikor egyetlen levelet sem írt a nagyanyjának, amíg élt!

De Frances mégis így akarta.

– A lakást nyolc hete nem takarították ki. Alaposan rendben kell tenni és ki kell szellőztetni, mielőtt bárki is beköltözhetne.

– Ez már megtörtént – vetette közbe Mr. Dunkley. Vidám hangja kissé erőltetettnek tűnt. – Tegnap vettem a bátorságot, hogy felbéreljek egy takarítócéget. A lakás készen áll Miss Nicholls számára.

Owen kényszerítette magát, hogy félretegye az ellenérzéseit. Most nem engedheti meg magának, hogy szentimentális legyen.

– Milyen előrelátó, Mr. Dunkley!

Amint Callie Nicholls aláírja a dokumentumokat, a nagymamája vagyonának nagy része az övé lesz. Ebbe beletartozik az a lakóház is, ahol Frances élt.

New York-i mércével mérve szerény lakás volt, egy mindössze nyolc lakásos társasházban, de Greenwich Village szívében állt, az egyik legdrágább lakónegyedben. Ezek a lakások több millió dollárt értek.

Amint Miss Nicholls el akarja adni a házat, Owen azt tervezte, hogy megveszi.

– A levelében azt írta, hogy a nagyanyám hagyott rám egy kis örökséget, Mr. Dunkley. Be kell vallanom, nem számítottam rá.

Owen elnyomott egy horkantást.

– De természetesen nagyon izgatott vagyok. Mit tud mondani Francesről?

– A lánykori neve Frances Victoria Allbright volt, és Maine-ben nőtt fel. Tizenkilenc évesen hozzáment Thomas Nichollshoz, egy feltörekvő tőzsdeügynökhöz. Tragikus módon Thomas több mint negyven évvel ezelőtt vízbe fulladt, és Francesre hagyta a vagyonát. Frances nem ült a babérjain, hanem maga is tőzsdézni kezdett. Úgy tűnik, Thomas megtanított neki mindent, amit tudott, mert szépen fialtatta a pénzét.

Miközben az ügyvéd beszélt, Callie előrébb csúszott a széken, és figyelmesen hallgatta az idősebb férfit.

Kapzsi. Ez a szó jutott róla Owen eszébe. A gyomra fájdalmasan összeszorult a gondolatra. Frances jobbat érdemelt volna egy ilyen unokánál!

– Frances negyvenhat évesen aztán újra férjhez ment, de négy év után a házassága válással végződött.

– Ki volt a második férje?

– Richard Bateman. – Mr. Dunkley szünetet tartott, mintha kérdésekre várna. Amikor Callie hallgatott, folytatta: – Körülbelül egy évvel a válás után az Upper East Side-i lakásából Greenwich Village-be költözött. Ott élt az elmúlt húsz évben.

Ott találkozott vele Owen is. Az anyja Frances takarítónőjeként dolgozott.

Callie előrehajolt a székén.

– Igaz, hogy több mint harminc éve maga a nagymamám ügyvédje?

Mr. Dunkley levette az olvasószemüvegét, és a lányra nézett.

– Igen, így van.

– Nos, ez mind nagyon érdekes, de engem valami teljesen más érdekel. – Egy pillanatra szünetet tartott, majd megkérdezte: – Milyen ember volt a nagymamám? Heves vérmérsékletű? Szerette a macskákat? Voltak hobbijai? Kik voltak a barátai?

Az ügyvéd pislogott, és megdörzsölte a szemét, mintha nem tudná, mit mondhatna a Francesre vonatkozó életrajzi tényeken kívül.

Owen azonban önkéntelenül is válaszolt.

– Néha olyan hallgatag volt, hogy az már-már a gorombaság határát súrolta – mondta lassan. A hangja rekedtnek tűnt. – De a szíve tele volt szeretettel és nagylelkűséggel. Nem szerette a macskákat és a kisgyerekeket. Nem volt könnyű megnyerni ellene egy sakkpartit, és halála napjáig figyelte a tőzsdét. Nem volt sok barátja, de nagy becsben tartotta azt a keveset. Rengeteg pénzt adományozott jótékonysági szervezeteknek, de minden karácsonyt egyedül töltött.

Callie tekintete a férfi ajkán csüggött, mintha minden szavát magába akarná szívni. Úgy nézett ki, mint egy kedves lány a szomszédból. Fényes, gesztenyebarna hajával, a kedves mosolyával olyan nőnek tűnt, akinek nincs rejtegetnivalója.

Szinte már azt hihette volna, hogy a lányt valójában a nagymamája érdekli, és nem a pénze. De Owen tudta, hogy a látszat csalóka. Ezért nem a külseje alapján fogja megítélni Callie-t, hanem a viselkedése alapján. És a korábbi viselkedéséből ítélve csak a pénz érdekli.

A lány, minél tovább nézte Owen Perryt, annál nehezebben kapott levegőt. Az ösztöne azt súgta, hogy ez a titokzatos és zavarba ejtő férfi a kulcsa mindennek. Ő jól ismerte a nagyanyját. Ha van valaki, aki mindent el tud mondani neki, amit tudnia kell, akkor ő az.

Érdekes… Nem lehetett félreérteni, hogy ki nem állhatja Callie-t. Milyen furcsa, elvégre nem is ismeri… De tapasztalatai szerint a férfiaknak nem kell ok, hogy tisztességtelenül vagy ellenségesen viselkedjenek a nőkkel.

Soha többé nem hagyja, hogy egy önelégült férfi visszaéljen a hatalmával. Erre már régebben megesküdött.

A férfi segítsége nélkül is mindent megtudhat, amit akar. Elvégre történelmet tanult. Tudja, hogyan kell követni a nyomokat, hogy összerakja a múlt hiányzó darabkáit. Ez a szakterülete, és nincs szüksége Owen Perryre.

– Van még valami, amit tudni szeretne?

Udvariasan hangzott, ő mégis úgy érezte, mintha a férfi gúnyt űzne belőle.

– Csak kíváncsi vagyok, ennyi az egész. Egészen mostanáig azt sem tudtam, hogy Frances létezik. De maga ismerte. Milyen volt a kapcsolata Francesszel?

– Ő volt a keresztanyám.

Keresztanya? Owen tehát Frances keresztfia?

A bizalmatlansága azonnal elszállt vele szemben. Amit eddig ellenszenvnek gondolt, az egyszerűen csak szomorúság volt.

– Ó, Owen, annyira sajnálom! Biztos nagyon hiányzik.

Ahelyett, hogy a férfi válaszolt volna, félrenézett.

Mr. Dunkley megköszörülte torkát.

– Akkor térjünk rá a végrendeletre. Készen áll rá?

Bárcsak a nagymama hagyott volna nekem egy levelet! – könyörgött Callie némán. Valamit, ami megmagyarázza, miért nem vette fel vele soha a kapcsolatot. Bárcsak lenne valami a családfán, amit nyomon követhetne…

– A nagyanyja gazdag asszony volt – kezdte Mr. Dunkley.

Callie bólintott, és türelmetlenül várta, hogy az ügyvéd átadja neki a nagyanyja neki szóló levelét.

– Önre hagyta a lakóházat, amelyben ő maga is lakott, valamint egy letéti számlát, amelyet akkor hozott létre, amikor ön megszületett.

Callie szíve gyorsabban vert Vajon találkozott a nagymamájával csecsemőként?

És nincs semmilyen levél?

– Ez minden? – kérdezte csalódottan.

Owen olyan erősen markolta a szék karfáját, hogy az ujjbegyei elfehéredtek.

– Mire számított?

– Nem hagyott nekem levelet? Valami magyarázatot arra, miért nem lépett velem kapcsolatba? Miért hagy rám ekkora örökséget, ha soha nem próbált megismerni?

Ennek az egésznek semmi értelme.

Owen felpattant, és fel-alá járkált a szobában.

Callie a homlokát ráncolta. Nem értette a férfi viselkedését. Biztos a keresztanyját gyászolja, mondta magában.

– A nagymamája nem hagyott levelet önnek – mondta Mr. Dunkley. – De hagyott ötmillió dollárt a letéti számlán.

Mintha a pénz kárpótolná azért, hogy soha nem találkozott a nagymamájával! A családjával…

Az ügyvéd ötmilliót mondott az előbb?

– Tessék?!

– A lakóház és a letéti számla több mint húszmillió dollárt ér.

– Húszmillió dollárt? Az hihetetlenül sok!

– Így van. – Owen összeszorította a száját, miközben visszaült a székére. – Rengeteg pénz, Miss Nicholls.

A nő felegyenesedett. Egy levél megkönnyítette volna, hogy utólag megértse a nagyanyját.

De ő nem adja fel! Fel fogja tárni a múlt titkait, ha addig él is.

Vajon az anyja tudott erről a nagy vagyonról? Minden bizonnyal tudott. Ennek ellenére nem kért segítséget Francestől, még akkor sem, amikor kétségbeejtően szegények voltak. Ahelyett hogy elfogadta volna a családja pénzét, úgy döntött, inkább keményen dolgozik, és megélnek a csekély fizetéséből.

Ennek kell hogy legyen valami oka. Méghozzá nyomós oka.

Az anyja mindig azt mondta Callie-nek, hogy a gazdagok maguk hozzák a törvényeiket. Hogy ők más erkölcsi kódexet követnek, mint a többi ember. Azt hiszik, hogy övék a világ.

Talán az lenne a legjobb, ha nem fogadná el az örökséget? Callie nem akart pénzt egy olyan családtól, amelyik rosszul bánt az anyjával.

Ökölbe szorította a kezét, és megrázta a fejét. Arra kell koncentrálnia, amiért New Yorkba jött: hogy többet tudjon meg a családfájáról. Csak így tudta kordában tartani az érzelmeit: a pánikot, a reményt, a félelmet.

Miközben fényt derít a származására, videót készít arról, hogyan folytatta a kutatást. Azt remélte, hogy ezzel elnyeri majd az áhított állást a Titokzatos családfák című tévésorozatnál.

Az örökségen majd később gondolkodik.

Nyelt egyet. Ha megtartja, soha többé nem kell dolgoznia. De erről szó sem lehet! El sem tudta képzelni, hogy többé ne dolgozzon.

Imádta a legutóbbi munkáját az egyetemen. Ismerős düh lobbant fel benne, mert Dominic éppen ezt vette el tőle, amikor kirúgatta.

Aztán elképzelte a férfi arcát, amikor majd megtudja, hogy ő egy tévésorozatnak dolgozik. És nem is akármilyen sorozatnak! Ó, ez lenne a tökéletes bosszú – megszerezni azt a munkát, amelyre Dominic annyira vágyott, de nem kapta meg. A gondolat mélységes elégedettséggel töltötte el a lányt. Édes a bosszú…

– Máris elköltötte a pénzt a fejében, Miss Nicholls?

Owen hangja kissé viccelődőnek tűnt, épp csak annyira, hogy ne legyen bántó. De ő kihallotta belőle a jeges élt.

– Még nem, Mr. Perry. Akár hiszi, akár nem, valami sokkal édesebbre gondoltam.

– Nevezetesen?

– Bosszúra – mondta a lány halkan.

Még mindig rettenetesen dühös volt Dominicra és a tanszékvezetőre. Soha nem tartotta magát bosszúálló embernek, de Dominic elárulta őt.

– Milyen… kellemes lehet – morogta Owen Perry.

A férfi hangja visszahozta őt a valóságba.

– Mr. Dunkley, tudna adni egy másolatot a végrendeletről?

– Miért? – kérdezte Owen Perry a lány felé hajolva.

Ebben a pillanatban vette észre először a férfi ajkának csábító ívét. Erős állával és szúrós szürke szemével Owen Perry határozottan jóképű férfi volt. Mégis gyorsan elhessegette a nemkívánatos érzést.

– Kíváncsiságból. – Megvonta a vállát. Valójában egyszerűen csak nyomokat keresett, hogy többet tudjon meg a családjáról. De ezt nem mondta ki. – Van valami oka, miért nem láthatom a végrendeletet?

Owen Perry megrázta a fejét.

– Természetesen nincs.

Az időeltolódás és az alvás nélkül töltött éjszaka kimerítette Callie-t. Talán ezért ítélte meg rosszul a férfit. Elvégre a legcsekélyebb oka sem volt arra, hogy ne kedvelje őt. Vagy mégis?

Oldalra pillantott a férfi széles vállára és magas termetére. Kemény izmok látszottak a pulóver alatt, és a férfiasság összetéveszthetetlen auráját sugározta.

A lány megnyalta kiszáradt ajkát.

– Vannak más örökösök is? – Ha Frances hagyott valamit másokra, talán ők majd többet tudnak a családjáról.

– Csak a maga anyukája. Frances a vagyona és a családi birtok többi részét az ön édesanyjára, Donna Susan Nichollsra hagyta.

Családi birtok? Callie felegyenesedett. Erről most hall először…

Amikor az ügyvéd a családi birtokot említette, Callie Nicholls arca felragyogott. Owen viszont úgy érezte, mintha ólomsúlyt tettek volna a vállára.

Nyilvánvalóan a húszmillió dollár nem volt elég ennek a nőnek. A családi birtokot is akarta. Milyen jó, hogy Francesnek ezt nem kell látnia!

– Mi történik, ha anyukám visszautasítja? – kérdezte Callie.

Frances is számított erre, ezért tizenkét hónapos határidőt szabott meg, amely alatt a lánya elfogadhatja az örökséget.

Mr. Dunkley elmagyarázta Callie-nek az elhunyt végakaratát.

– Ha az édesanyja a tizenkét hónap elteltével még mindig visszautasítja az örökséget, a hagyatékot egy macskabarát jótékonysági szervezetnek adományozzuk.

Callie Owen felé fordult.

– Azt mondta, a nagymamám nem szerette a macskákat.

A férfi megvonta a vállát.

– Mindegy. Rendkívül csekély az esélye, hogy maga megnyerje a bírósági pert, ha azt akarja elérni, hogy az anyja része magára szálljon.

A nő védekező mozdulatot tett a kezével.

– Mr. Dunkley, mennyi pénzről van szó?

– Ötször vagy hatszor annyiról, mint amennyit a nagymamája önre hagyott. Tehát száz-százhúszmillió dollár közötti összegről.

A lány élesen beszívta a levegőt.

– Ez hihetetlenül nagy összeg. Hogy lehet, hogy fogalmam sem volt róla, hogy a nagymamám New York egyik leggazdagabb asszonya volt?

– Nem volt az. Közel sem. New York leggazdagabb nőjének több mint százszor ekkora vagyona van.

Owen nem hibáztathatta Callie-t azért, ahogyan az ügyvédre nézett. Figyelmesen követte a szemével, ahogy a lány felegyenesedik. Vajon mire készül?

– Mr. Dunkley, van fogalma arról, hogy anyám és a nagymamám min vesztek össze?

Owen felvonta a szemöldökét, Mr. Dunkley pedig összeszorította az ajkát.

– A nagymamája nem kötötte az orromra. – Owenhez fordult. – Tud erről valamit?

A férfi egy pillanatra elgondolkodott azon, vajon nem ítélte-e meg rosszul a lányt. A szemében csak zavarodottságot látott, de a mohóság szikráját sem.

Ne légy ilyen hiszékeny, dorgálta meg magát. Fionának is sikerült becsapnia.

Megrázta a fejét. Fogalma sem volt arról, mi történt Frances és a családja között.

Mr. Dunkley felkapott egy köteg dokumentumot.

– Akkor essünk túl a formaságokon!

Néhány aláírás, Callie banki adatai, és az ügyvéd máris közölte vele, hogy egy-két napon belül átadja neki a lakás kulcsát.

Owen úgy érezte, mintha jeges kéz szorítaná a szívét. Callie Nicholls hálás lehet a nagymamájának! És ki kellett volna mutatnia a háláját, amíg Frances még élt!

Legalább az egyik levélre válaszolhatott volna, amit Frances küldött neki. Csekély ár húszmillió dollárért.

Amint az utolsó dokumentumot is aláírták, elbúcsúztak Mr. Dunkley-tól. Együtt hagyták el az ügyvédi irodát, és a lifttel lementek a földszintre. Owen lelkiismerete nem hagyott neki nyugtot. Ígéretet tett Francesnek, és be kell tartania!

Az előcsarnokban elővette a névjegykártyáját, és átnyújtotta Callie-nek. A lány gyanakodva felvonta a szemöldökét.

– Ha bármire szüksége van, amíg New Yorkban tartózkodik, keressen meg. Segítek, amiben csak tudok.

A nő nagyon lassan vette ki a kártyát a férfi kezéből. Vigyázott, nehogy hozzáérjen.

– Ez meglepően kedves magától.

Nos, ezt megérdemelte.

Callie összeszűkült szemmel nézett a férfira.

– Azt mondta, hogy a nagymamám volt a keresztanyja?

– Szeretné látni a keresztlevelet? – kérdezte Owen.

A lány szemében humor csillant.

– El sem hinné, mennyire szeretnék igent mondani.

Amikor így elhúzta a szája sarkát, hirtelen ellenállhatatlanul vonzónak tűnt. A férfi elfojtott egy mosolyt – az most nagyon is helytelen lett volna. Elvégre nem tervezte, hogy engedjen a nő bájainak, amelyekkel a hozzá hasonló hiszékeny bolondokra vadászik.

A nő a táskájába csúsztatta a névjegykártyát.

– Ha ön Frances keresztfia – mondta elgondolkodva –, miért az anyám és én vagyunk az egyetlen örökösei?

A férfi elkomorult. Mire akar ez a nő kilyukadni?

– Szeretne egyezséget kötni, vagy valami hasonló? – Megvonta a vállát. – Ez sok mindent megmagyarázna.

Ökölbe szorította a kezét. Ez a nő csak a pénzre hajt!

– Az a benyomás, hogy ki nem állhat engem – nézett rá áthatóan a lány.

Nyilvánvalóan jobban kell igyekeznie, ha tényleg eleget akar tenni a keresztanyja végakaratának.

– Sajnálom, ha ezt a benyomást keltettem. A mai egy… nehéz nap volt.

A lány megértően bólintott. A vonásai hirtelen lágyabbnak tűntek.

– És nem, nem kell végkielégítést ajánlania. Visszautasítanám. Frances mindent megadott nekem, amire szükségem volt tőle az élete során.

Nem tart igényt alamizsnára olyan emberektől, mint Callie Nicholls! Frances megmentette őt és az anyját is, és biztosította neki, hogy első osztályú oktatásban részesüljön, és Owen ezért örökké hálás lesz neki.

De még ennél is fontosabb volt a szeretete és a támogatása. Ezt semmi sem pótolhatja. Semmi.

Callie Nicholls összehúzta a szemét.

– Értem. Nos… örülök, hogy megismerhettem, Mr. Perry. – A hangja azonban egyértelművé tette, hogy pontosan az ellenkezőjét gondolta, mint amit kimondott.

Szó nélkül megfordult. Emelt fővel átsétált az előcsarnokon, majd ki az épületből. Amint eltűnt szem elől, a férfi az előcsarnok egyik kanapéjára huppant le, és végigszántott a haján. Ez jobban is mehetett volna…

Hirtelen megcsörrent a mobiltelefonja, és ez kizökkentette a gondolataiból. A vonal másik végén a gyakornoka volt, akit nemrég vett fel. Mivel Christopher kerekesszékben ült, otthonról dolgozott.

Nyilvánvalóan problémája akadt egy számítógépes programmal, és szüksége volt Owen segítségére. Ő pedig türelmesen elmagyarázta neki az egyes lépéseket.

Éppen befejezte a hívást, amikor újra megszólalt a telefonja. Ismeretlen számról keresték.

– Halló! – szólt bele nyersen.

– Kérem, bocsásson meg, hogy zavarom, Mr. Perry. Főleg, hogy még csak most búcsúztunk el egymástól. De azt mondta, hívjam fel, ha segítségre van szükségem…

Callie Nicholls?!

– Mit tehetek önért?

– Betörtek a szállodai szobámba. Minden holmimat ellopták. Most már tényleg nem akarok itt aludni. Most beszéltem Mr. Dunkley-val, és azt mondta, hogy magánál van a kulcs Frances lakásához. A másik a takarítóknál maradt… – A hangja minden egyes szóval halkabb lett, mintha kifogyott volna az erejéből.

A férfi szánalmat érzett, de azonnal lerázta magáról. Az ösztöne azt súgta, hogy nem lágyulhat el.

– Mindjárt ott leszek!

2. FEJEZET

Callie felugrott. Egy pillanatig sem tudott tovább megmaradnia recepció székén. Még ha nem is akarta beismerni, Owen Perrynek igaza volt. Ez a szálloda kész katasztrófa!

Bár az előcsarnok elég tisztességesnek tűnt az antik karosszékekkel és pompás csillárral, a szobák kopottasak és kicsik voltak. Callie sosem tartotta magát különösebben kényesnek, de a tisztaság itt nyilvánvalóan nem volt prioritás.

Tényleg utána kellett volna néznie, mielőtt lefoglalja. Legalább néhány internetes véleményt el kellett volna olvasnia…

A nagymamája halálhíre annyira meglepte, hogy túlságosan feldúlt volt a hosszas keresgéléshez.

Van egy nagymamája! Pontosabban… volt egy nagymamája.

Keresztbe fonta a karját a mellén. Most már nemcsak a nagymamáját veszítette el, hanem minden holmiját is, amit magával hozott New Yorkba. Az értéktárgyait a szobájában lévő széfbe zárta, de sajnos annak is nyoma veszett.

– Callie?

A meleg és megnyugtató hang hallatán megpördült. Owen! Bár az ösztönei azt súgták, hogy a férfi nem kedveli, az aggodalom az arcán őszintének tűnt.

Küzdött a késztetés ellen, hogy a karjába vesse magát, és sírva fakadjon.

Ez a férfi nyilvánvalóan annyi pénzt vett ki Frances zsebéből életében, amennyit csak tudott. Nem bízhat meg benne.

– Ez gyors volt. – Nyelt egyet. – Szóval… örül, hogy igaza volt?

– Miben?

– Azt mondta, hogy ez a szálloda nem jó. És most már bizonyítékunk is van rá.

Owen körülnézett, mintha azt várná, hogy a betörők még mindig itt vannak.

– Jobban örültem volna, ha erre nincs bizonyíték. – Aztán a nőhöz fordult. – Amikor azt javasoltam, hogy váltson szállodát, bosszúsnak tűnt. Miért?

– Mert nem javaslat volt, hanem utasítás. Úgy tett, mintha nem tudnék magamra vigyázni.

A férfi bólintott.

– Bocsánatot kérek. Nem úgy értettem.

Hűha!

– Mindent elvittek a tolvajok?

– Még a fogkefémet és a samponomat is.

– Az értéktárgyak?

– A bankkártyámat és az útlevelemet a szobai széfbe zártam, mert féltem a zsebtolvajoktól.

– Hadd találjam ki – a széf is eltűnt.

– Bingo. Azonnal letiltattam a bankkártyámat, és tájékoztattam a nagykövetséget, hogy ellopták az útlevelemet. – Callie dühösen nézett a recepciósra. – Kértem, hogy adjanak egy kis készpénzt, rá tudnák terhelni a bankkártyámra. Elvégre a szobaárral is megterhelték. De nyilvánvalóan nem akartak segíteni nekem.

– A szálloda felszámolta a szoba árát?

A lány megvonta a vállát.

– Végül is egy éjszakát eltöltöttem itt.

– Bocsásson meg egy pillanatra!

Owen fürge léptekkel a recepcióhoz sétált, és néhány szót váltott az alkalmazottal. Néhány másodperccel később megjelent az igazgató.

Mielőtt Callie felfogta volna, mi történik, a férfi bocsánatot kért tőle, és készpénzben visszafizette a teljes szállodai számlát, egy csomó New York-i látványosságokra szóló kuponnal együtt.

– Hogy csinálta? – kérdezte a lány zavartan, amikor ismét kettesben maradt Owennel.

A férfi nem válaszolt, csak kivezette a szállodából.

– Mielőbb épségben el kell jutnia a nagyanyja lakására.

Tíz perccel később egy dísztelen lakóház előcsarnokában álltak. Owen a lépcsőházra mutatott.

– Felmegyünk egészen a tetejére.

Csendben felmásztak az ötödik emeletre.

– Ez a lépcsőzés elég megerőltető egy idős hölgynek. Hogy bírta Frances?

– Nem tette.

– Szóval van lift?

A férfi szeme összeszűkült.

– Nem hagyta el a házat.

Callie ösztönösen érezte, hogy jobb, ha most nem tesz fel több kérdést.

Az emeletre érve Owen kinyitotta az egyik ajtót. Intett neki, hogy menjen be, de nem követte. Szürke szemében sötét kifejezés ült, és a lány érezte, hogy vihar készülődik benne.

– Nem jön be? – kérdezte, mire a férfi megrázta a fejét.

– Ó, biztos dolgoznia kell.

– Nem, ma nem dolgozom.

A lány egy pillanatig habozott. Nem nagyon volt kedve több időt tölteni ennek a zord férfinak a társaságában. De legalább a férfi kisegítette egy kényes helyzetből anélkül, hogy egy rossz szót is szólt volna, úgyhogy megérdemli a háláját.

– Akkor bejön?

– Rendben. – Owen elsétált mellette. – Főzök magunknak kávét.

Amíg felakasztotta a kabátjaikat, Callie körülnézett. A bejárati ajtó egyenesen a nappali-étkezőbe vezetett. Jobbra volt a konyha, balra pedig két széles kanapé állt egy nagy perzsaszőnyegen.

Callie valójában arra számított, hogy egy olyan gazdag nő, mint Frances, sokkal fényűzőbben élt. A bútorok kényelmesnek tűntek, a televízió és a hifi pedig modernnek és jó minőségűnek. A komódok, az asztalok és a könyvespolcok pedig nagyon otthonossá tették a nappalit. De semmi jele nem volt annak, hogy itt egy gazdag asszony élt volna. Minden hangulatosnak tűnt, de egyszerűnek. Egyáltalán nem olyan volt, mint amilyenre Callie számított.

Owen két ajtóra mutatott.

– Azok a hálószobák.

A lány a legközelebbi ajtóhoz ment, és kinyitotta. Első pillantásra felismerte, hogy ez Frances hálószobája lehetett. Sietve újra becsukta az ajtót. Úgy érezte magát, mint egy betolakodó.

A második ajtó mögött volt a vendégszoba. Ott fog aludni, döntötte el. Még erkélye is volt, még ha csak a szomszédos házakra nézett is.

– A fürdőszoba a folyosó másik oldalán van – magyarázta Owen, miközben bekapcsolta a kávéfőzőt.

Callie kinyitotta a fürdőszoba ajtaját. Tiszta és egyszerű, volt, mint a lakás többi része. Még kád is volt benne.

Amikor Callie visszajött, Owen egy csésze gőzölgő, forró kávét nyújtott át neki.

– Sajnálom, nincs tej. De gondoskodom róla, hogy kiszállítsanak némi élelmiszert. Elvégre napokba telhet, mire újra hozzáférhet a bankszámlájához.

– Kérem, írja össze pontosan, hogy mivel tartozom. Amint tudom, visszafizetem.

Owen lendületes mozdulattal végigmutatott a szobán.

– Hogy tetszik itt?

– Nagyon hangulatos. Tetszik.

A lakás New York-i mércével mérve jó nagy volt. De Callie nem tudta elképzelni, hogyan töltheti itt valaki minden idejét.

– Itt halt meg a nagymamám?

– Zavarná ez? – A férfi kortyolt egyet a kávéjából.

A lány is ivott egy kortyot. A kávé íze sokkal erősebb volt, mint amihez hozzászokott.

– A kérdésemre másik kérdéssel válaszolt. De nem, nem okoz gondot, hogy egy olyan lakásban éljek, ahol valaki meghalt. Csak szeretném tudni, ennyi az egész.

– Frances itt betegeskedett, de kórházban halt meg. – A férfi egy pillanatra elhallgatott. – Miért akarja tudni?

Callie már megint érezte azt az ellenségességet, amit az első találkozásukkor.

– Mert azt sem tudom, hogy a nagymamám hogyan töltötte utolsó napjait. – És ő minden apró részletet ki akart deríteni Francesről. – Egyedül volt? – Őszintén remélte, hogy a nagymamája nem egyedül halt meg. Ezt senkinek sem kívánta volna. – Volt vele valaki, amikor elhunyt?

– Igen.

A lány hirtelen rájött, hogy ki lehetett az.

– Maga?

– Igen.

Az ügyvédi irodában történt találkozó után Callie azt remélte, hogy nem lesz többé semmi köze Owenhez. De lassan rájött, hogy ő az egyetlen ember, aki többet tud a nagymamájáról.

A gondolattól elnehezült a szíve.

– Miért nem akarja, hogy itt éljek?

A férfi szeme összeszűkült.

– Mielőtt válaszolnék erre a kérdésre, szeretnék elintézni néhány szervezési kérdést. – Mielőtt a nő válaszolhatott volna, elővette a zsebéből a mobiltelefonját, és tárcsázott egy számot. – Rachel, szükségem van a segítségedre. Egy ismerős hölgy most érkezett Ausztráliából, és hogy rövidre fogjam a dolgot, nincs semmije, csak a rajta lévő ruhái. Elég, ha küldök róla egy fotót? Akkor meg tudod becsülni a méretét, és átküldhetsz néhány dolgot… Tökéletes! Terheld a céges hitelkártyára.

Miután bontotta a vonalat, felemelte a mobiltelefonját, mintha le akarná fényképezni a nőt.

– Szabad?

Callie gyorsan elkapta a tekintetét.

– Nem mondhatnám meg a ruhaméretemet?

– A méretek országonként eltérőek. Rachel nagyon jó a szakmájában. Csak rá kell néznie a képre, és máris megtalálja a megfelelő ruhákat.

A lány bólintott.

– Rendben.

Owen csinált egy fényképet, és elküldte Rachelnek.

– Mivel foglalkozik… már ha nem bánja, hogy megkérdezem?

A férfi fürkészően nézett rá.

– Miért?

– Miért ilyen gyanakvó? – Callie letette a kávéscsészéjét az egyik asztalkára. – Csak azt szeretném tudni, hogy a munkaadójának nem lesz-e gondja azzal, ha a ruháimat a hitelkártyájára íratja. Elvégre már így is épp elég kellemetlenséget okoztam magának.

A férfi visszatette a mobiltelefont a zsebébe.

– Szoftverfejlesztő vagyok. Programokat és alkalmazásokat fejlesztek mobileszközökre. A hitelkártya nem jelent gondot.

Akkor a munkaadója nyilvánvalóan sokkal megértőbb, mint az övé. De a férfiakra nyilván más szabályok vonatkoznak.

– Akkor lássuk csak. – Owen hangja sürgetőnek tűnt. – Mennyi készpénze van?

– Ó, ne, kérem! Már éppen eleget tett értem. Nagyon hálás vagyok az ajánlatért, de van elég pénzem, hogy pár napig kihúzzam. – Ha nagyon takarékosan él… – És ha bármire szükségem van, felveszem a kapcsolatot Mr. Dunkley-val. Van még valami, amit meg kell szerveznünk?

– Nem hiszem. Ebben a lakásban most már minden a magáé, és azt csinál vele, amit akar.

– Válaszolna most a kérdésemre?

Owen összeszorította a fogait, és elfordult.

– Azért nem akarom, hogy itt éljen, mert… – Végigsimított a haján. – Nézze, ez nem személyes ügy, oké? Csak hiányzik nekem Frances. Az elmúlt hetekben gyakran ültem itt a kanapén, és néztem a kedvenc sorozatunkat. Pontosan úgy, ahogy Francesszel szoktam, amikor még élt. Ez… – Megvonta a vállát.

Callie látta a mély szomorúságot a szemében.

– És ez segített, hogy kevésbé hiányozzon?

– Nem igazán. De némi vigaszt jelentett.

És most el kell hagynia a lakást, és máshol bérelnie egyet.

A lány rábámult, és megrázta a fejét.

– Egyszerűen nem értem. Frances sokat jelentett magának, és mégis…

– Mégis… mi?

– Kihasználta őt. Vagy csak azért szomorú vagy, mert elzárták maga előle a pénzcsapot?

Pénzcsap? Mi a fene? Neki nem volt szüksége pénzcsapra, de Callie ezt nyilvánvalóan nem tudja. Úgy tűnt, a leghalványabb fogalma sincs arról, hogy ő a Perry Apps tulajdonosa. És ha rajta múlna, ez így is maradna.

Bosszúsan végigsimított a haján. Be kellett ismernie, hogy tetszett neki a lány ragyogó, üde szépsége. De nem volt bolond, és nem akarta megégetni magát.

– Azzal vádol, hogy hasznot húztam a nagymamájából? Pedig maga az, aki húszmillió dollárt örökölt tőle.

– És magának nyilvánvalóan nem tetszik, hogy Frances vagyonának egy részét én örököltem.

Erre mérget vehet!

– Magad mondta, hogy kihasználta Francest! – kiáltott fel dühösen a lány.

Mi? Mikor?

– Amikor azt mondta, hogy Frances mindent megadott magának, amire szüksége, amíg még élt!

A nő szemében szikrázó düh meglepte a férfit. Valószínűleg azt hiszi, hogy ő elvett valamit az örökségéből. De az ösztöne azt súgta, hogy Callie talán nem a pénzre hajt.

De hát azt is elhitte, hogy Fiona szereti őt. Azt hitte, hogy megbízhat benne.

A mellkasa hirtelen összeszorult, és nehezen kapott levegőt. Csak a puszta szerencsének köszönhette, hogy rájött, milyen ember rejtőzik Fiona álarca alatt.

Ezért nincs helye az életében az érzelmeknek. Nem akarta megismételni azt a hibát.

– Nekem úgy tűnik, mintha kicsalta volna egy védtelen öregasszony pénzét. – Callie csípőre tette a kezét, és kihívóan nézett rá.

Gömbölyded idomai voltak, amelyek fékezhetetlen vágyat ébresztettek Owenben.

Szívesebben hagyta volna ennyiben a dolgot. Talán jobb, ha a nő megőrzi a róla alkotott rossz véleményét. Másrészt ez pont az ellenkezője lenne annak, amire Frances megkérte.

Sóhajtott egyet.

– Mindig a legrosszabbat feltételezi az emberekről?

– Talán tévedek?

A férfi hosszú léptekkel az egyik kanapéhoz sétált, és leült. Frances helyére. Nem bírta elviselni a gondolatot, hogy más üljön ott. Főleg Frances hálátlan unokája!

Callie egy pillanatig habozott, aztán ő is leült, a lehető legtávolabb a férfitól.

– Anyukám takarítónőként dolgozott Francesnek – mondta Owen. – Négyéves voltam akkoriban, és még nem jártam óvodába, így anyukámnak gyakran magával kellett vinnie a munkahelyére. Amikor először jártam itt, Frances megtanított dámázni.

Callie végigsimított a szoknyáján. Nagyon formás térde van, gondolta Owen, de bosszúsan félresöpörte a gondolatot.

– Nem azt mondta, hogy Frances nem szerette a gyerekeket?

– Valamiért kivételt tett velem. Az apám alkoholista volt, és néha erőszakosan viselkedett.

Callie figyelmesen nézett rá.

A férfi megvonta a vállát.

– Soha nem verte anyámat vagy engem, de lyukat ütött a falba, összetörte az edényeket, szétdobálta a dolgokat. Tudtuk, hogy csak idő kérdése, mikor lesz rosszabb.

Kisgyerekként félelemben élt, de ez nem olyan emlék volt, amire vissza akart gondolni.