A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Szeszélyes játékok, 2025

Jeges villanás, 2025

Copyright © Ángyán Patrícia, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kékesi Ditta

Korrektúra: Nagy Anna

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-63-6

AJÁNLÁS

Azoknak, akik olyan régóta várnak az igazi szerelemre, hogy néha már megkérdőjelezik a létezését. De legbelül mégis tudják, hogy egyszer – előbb vagy utóbb – eljön az idejük.

És az lesz az a pillanat, amely mindent felperzsel és örökre megváltoztat!

LEJÁTSZÁSI LISTA

California Dreamin’ – The Mamas & the Papas

Peaches – Justin Bieber

Can’t Remember to Forget You – Shakira

California Gurls – Katy Perry

Let Me Love You – DJ Snake

I Could Be the One – Avicii, Nicky Romero

The Other Side – Jason Derulo

Midnight City – M83

Firework – Katy Perry

Young and Beautiful – Lana Del Rey

LET THE WORLD BURN – Chris Grey

Crazy What Love Can Do – Becky Hill, David Guetta,

Ella Henderson

Megtalálod a Spotifyon Perzselő igazság címen.

Két és fél évvel ezelőtt…

– Segítség! Segítsen valaki!

Sikoltozás tölti be a levegőt. Hangos, fülsüketítő kiáltásokat hallok mindenfelől.

– Könyörgöm! Itt vagyunk! – ordítja mellettem egy ismerős hang.

– Hallanak minket? Hahó! – összerezzenek az üvöltéstől és az ajtódörömböléstől, ami végigvibrál a térben.

– Nyissák ki az ajtót, kérem!

– Nem kapunk levegőt!

A fülem iszonyúan sípol, a visítások torzan verődnek vissza, mintha a fájdalom szűrné őket. Talán megsérült a dobhártyám… de még így is hallom, mi történik körülöttem. Látni viszont alig látok valamit. Amikor megpróbálom kinyitni a szemem, csíp és éget, mintha…

Mi ez a szag? Elképesztően büdös van…

Ismerős, de ilyen intenzíven még sosem éreztem.

A torkom is elszorult.

Várjunk csak… hol vagyok egyáltalán? Iszonyúan fáj a fejem. Felemelem a kezem a lüktető ponthoz, és valami ragacsosba nyúlok. Mi ez? Talán… talán vér? Vérzik a fejem?

– Kérem… – fohászkodik mellettem egy nő, de már sokkal halkabban, mint az előbb. Úgy hangzik, mintha az életéért küzdene.

Annyira szeretném tudni, mi történik, de csak hunyorítani tudok, és nem látok semmi mást, csak szürkeséget… olyat, amitől alig kapok levegőt.

Ráadásul valami iszonyú kemény van alattam. Mi ez? A föld? Kemény, igen, de hidegnek kellene lennie, ha tényleg a talajon fekszem. De nem az. Egyáltalán nem. Forró. Tűzforró. Szó szerint.

– Nem akarok meghalni! Félek… – zokog egy ismerős hang.

– Pedig meg fogunk… ha nem segítenek… rajtunk – köhög valaki, már mellettem.

Bárkik is legyenek azok, remélem, meghallják őket… mert én mozdulni sem bírok. Csak aludni akarok… olyan fáradt vagyok. Nagyon. A szemem úgysem tudom kinyitni. Baj, ha egy kicsit elszundítok? Csak egy keveset… ígérem, nem tart sokáig.

1. FEJEZET

Ray

Már öt teljes perce itt állok a bejárat előtt, és csak fogom a kapu kilincsét. Szinte megbabonáz a narancssárga, rikító színe. Vagy talán csak annyira félek a következményektől – attól, hogy mi fog elhangozni a maffia rejtekhelyén belül –, hogy nem merem kinyitni. Most dől el a sorsom. Vagy inkább a sorsunk. Nem kis bajba keveredtünk az öcsémmel, de az ítéletre még nem vagyunk felkészülve.

Viszont nincs más választásom. Előbb vagy utóbb úgyis be kell mennem, ezért veszek egy mély levegőt, és belépek az alvilág kapuján, ahol a góré rögtön kimondja a végső ítéletet.

– Főnök…

– Csitt! Ezt el se kezdd, Ray! Nem érdekel. Ezúttal nem – emeli szájához a szivarját. – Megmondtam, hogy két választási lehetőségetek van, ami ritka jó ajánlat tőlem, ugyanis nem mindenkivel vagyok ám ilyen nagylelkű. Akadnak olyanok is, akiknek fel sem kínálok opciókat. De te… – mutat rám. – Valami megfogott benned, ezért nagylelkű voltam. És nem tűnsz olyan idiótának, hogy rosszul dönts. Ugye jól gondolom, Ray?

– Igen – nyögöm ki egy nagy sóhaj után. – De biztosan meg tudjuk beszélni! – próbálok elmenni addig, amíg lehet. Talán ad egy harmadik opciót is.

– Beszélni akarsz? – kérdezi a maffiafőnök, miközben lassan meggyújtja a szájában lévő szivart.

Nem hazudok, ettől az egyszerű kérdéstől egy pillanatra megfagy bennem valami, pedig nem vagyok az a töketlen típus, de a szobában hirtelen nehezebbnek tűnik a levegő, mintha minden lélegzetvételért külön küzdenem kellene. A félhomályos helyiségben egyetlen lámpa világít, sárgás fénye hosszú árnyékokat rajzol a falakra. Ő velem szemben ül, egy masszív, faragott széken, ami első pillantásra a Trónok harcát juttatja eszembe – mintha nem is egy hétköznapi ember, hanem valamilyen uralkodó foglalna helyet. Valószínűleg ő pontosan így is gondolja.

Az öltönye hibátlanul simul rá, az inge felső két gombja nyitva, nyakkendőt nem visel, mégis minden mozdulatában ott van a kontroll és a tekintély. A bronzbarna, gyilkos tekintete villámokat szór rám, annál is sötétebb haja a halántékánál őszül, az arca kemény, az állkapcsa határozott, a szeme nyugodt, de minden apró részletet átfogó tekintettel mér fel, mintha előre látná, kinek mi lenne a következő lépése. A bőre napbarnított – bár, aki itt él Kaliforniában, annak ez nem csoda –, a vonásai azt mutatják, hogy megszokta: a szobában mindenki hozzá igazodik, és a jelenlétét nem lehet figyelmen kívül hagyni.

Mellette két nagyon izmos, magas, fekete szettbe öltözött személyi testőr áll mozdulatlanul, karba font kézzel. A sötétített napszemüveg tekintélyt parancsolón keretezi kifejezéstelen arcukat.

Most komolyan, egy sötét szobában minek kell napszemüveg? Ez a megfélemlítés része?

Nem kell tovább bámulnom őket, hogy tudjam, egyetlen rossz szó vagy mozdulat, és nekem annyi. Felmérve az erőviszonyokat, egyértelművé válik: ebben a helyiségben nem én irányítok, és ha ez egy játszma, akkor jelenleg messze nem az én szabályaim szerint zajlik.

Persze nem kell félteni engem sem. Nem véletlenül kerültem ide.

– Még sosem csináltam ilyet vagy ehhez hasonlót – vallom be a Főnöknek.

– Ilyet talán nem. De hadd ne kelljen emlékeztetnem arra, hogy ennél rosszabbat már igen – mondja nemes egyszerűséggel, és kétségkívül arra az ügyre utal, ami engem és a testvéremet ebbe a helyzetbe kevert. – Ennek értelmében innentől kezdve én vagyok az, aki parancsol. Vagy nekem fogtok dolgozni… vagy ott a másik alternatíva is, ha az jobban tetszik.

Végszóra kivágódik mögöttem az ajtó, majd ösztönösen a hang irányába fordulok, és látom, ahogy hirtelen egy alak ront be rajta. Szakadt nadrág lóg rajta, fakó póló tapad a testére, és az egész megjelenése kimerültséget és menekülést sugall. Úgy tűnik, mintha az imént még az életéért futott volna.

– Főnök… – szólal meg rekedten.

– Elhoztad? – hangzik a kérdés élesen, érzelem nélkül.

– Nem sikerült… de kérlek – dadogja, majd térdre ereszkedik, és két tenyerét összeteszi, hogy azzal fohászkodjon a „barlang” közepén. Ujjait könyörgő mozdulattal fonja össze, mintha az irgalom lenne az utolsó kapaszkodója. – Majdnem megvolt. Esküszöm. Adj még huszonnégy órát… és teljesítem a…

A… mit? – kérdezem magamban, de mielőtt egyáltalán felfoghatnám, mire akar utalni, a következő másodpercben éles durranás hasít a levegőbe. A hang visszaverődik a falakról, fülsiketítően cseng, és egy pillanatra minden megáll. A férfi teste megrándul, majd elernyed, ahogy a padlóra zuhan. A vértócsa alatta lassan terjedni kezd, vörös csíkot húzva a hideg kövön. A fémes, nyers szag rögtön érződik a közelében, erős és túlságosan valóságos.

Csak azután esik le, mi történt, hogy az egyik testőr a fülében lévő adóvevőbe motyog valamit: a Főnök agyonlőtte a fickót. Minden habozás, minden árnyalatnyi kegyelem nélkül sújtott le rá.

Azt a rohadt…! – szakad ki belőlem gondolatban. Oké, világos. Felvázolta a helyzetet. Itt nincs kegyelem. Nincs második esély.

Nem mondom, hogy felfordul a gyomrom, de ez… ez brutális volt. Élőben még soha nem láttam ilyet – és igen, gusztustalan, mert mi más lenne? A látvány egyszerre éget és fagyaszt. A testem megfeszül, a torkom elszorul, de képtelen vagyok elfordítani a fejem.

Egyetlen megrendítő felismerés marad bennem makacsul, élesen: nem akarom, hogy én vagy az öcsém így végezzük. A rohadt életbe, nem!

A Főnök nem mond semmit, csak egy apró, alig észrevehető biccentést tesz a gorillái felé. Azok azonnal mozdulnak – rutinosan, érzelem nélkül. Néhány pillanat múlva már a szerencsétlen srác maradványait húzzák félre, mintha csak valami selejtet takarítanának el. A vér szaga terjeng, nehéz, vasas levegő ül a helyiségre, és hirtelen minden hang túl élesnek tűnik.

– Megmondtam, milyen feltételekkel engedlek el titeket a bűnötökért… Ti, gyilkosok! – köpi az utolsó szót a szemembe a maffiavezér. Nagyon jó… – Közöltem veletek, hogy mi lesz. Az egyikőtök itt marad, és nekem dolgozik Santa Barbarában. A másik a keleti parton fogja figyelni és lebonyolítani az egyik ügyletemet.

Egy pillanatra elhallgat, tekintete a lassan terjedő vértócsára siklik, majd mélyet sóhajtva folytatja.

– Nekem mindegy, melyikőtök hova megy.

– Akkor Raven marad, és én megyek – mondom ki végül, mintha ezzel a mondattal pecsételném meg a sorsunkat. Magamra vállalom a nehezebbik utat… helyette. Végül is én vagyok az idősebb. Mindig az én dolgom volt megvédeni őt. Egész életünket Kaliforniában töltöttük, a keleti part más világ lesz. Idegen. Hidegebb.

– Akkor te maradsz, és ő megy – nyugtázza a Főnök, a hangja olyan, mintha egy ítéletet olvasna fel. – Adj át Ravennek minden információt, én pedig gondoskodom róla, hogy megkapja, amire szüksége lesz. Holnap repül. És most pedig… tűnj el! Gyászolnom kell. Ma már nincs kedvem hozzátok – teszi hozzá szeszélyesen, de a tekintetében nincs semmi játékosság.

Többet nem is kell mondania. Amikor a két nagydarab verőlegénye újra felbukkan, egyetlen pillantásuk is elég, hogy tudjam, nem érdemes megvárni, mi lesz a következő mozzanatuk. Emelt kézzel hátrálok ki a helyiségből, érezve a figyelmüket a hátamon. A maffia barlangja mögött becsukódik az a bizonyos narancssárga kapu – és vele együtt valami más is: a régi életünk.

2. FEJEZET

Ray

A part már hűvös, a levegő sós és nehéz. Raven a kocsinak dől karba tett kézzel, az arca zárkózott, de a szeme szikrákat szór, mint mindig, amikor feszült, vagy boldog... igazából mindig ilyen durcás.

– Ha ilyen savanyú képet vágsz, még a végén elhiszem, hogy az életünkkel kell fizetnünk. Ennyire szar a helyzet? – szólal meg, miközben egy gyors pillantást vet rám, majd beleszív egy utolsót a cigarettájába, és eltapossa a földön.

Gyűlölöm, hogy dohányzik, több okból is. Még nem sikerült lebeszélnem róla, pedig pontosan tudja, ahogy én is, hogy mennyire árt neki. A dohányzás minden szempontból ellentmond annak, amit ő képvisel: annak, aki a testéből, az erejéből, a teljesítményéből él. Rontja az állóképességet, a vérkeringést, csökkenti a tüdőkapacitást, lassítja a regenerációt, vagyis éppen azt a fizikai erőt gyengíti, ami a megélhetése alapja, azaz a munkája.

És ott van még a lelki oldala is. Ő hisz abban – legalábbis hitte –, hogy a test nemcsak eszköz, hanem ajándék is, amit gondozni, tisztelni kell. A dohányzás ezzel szemben lassan rombol: kívül-belül. Nemcsak a tüdőt és a szívet, hanem valahol a lelket is. Mert akármilyen erős is valaki, nem lehet igazán szabad, amíg olyasmihez láncolja magát, ami csendben, apránként pusztítja. De ez most a legkisebb gondunk.

Alig fél órát lehettem bent a barlangban, míg Raven kint várt. Nyomatékosan közöltem vele: nem akarom, hogy velem jöjjön a Főnökhöz. Na persze nem azért, mert annyira aggódnék érte, vagy félteném őt – legalábbis nem pont úgy, ahogyan kellene. Néha olyan idegbeteg, és olyan gyorsan elborul az agya, hogy úgy láttam a legjobbnak, ha egyedül megyek be elbeszélgetni az ítéletünkről; arról a határozatról, amit a fejünk felett hoztak meg a tettünkért, az ostoba, hülye döntésünkért. Attól tartottam, hogy ha Raven is mellettem lenne, mi is úgy végeznénk, mint az a srác odabent. Az öcsémnek ugyanis nincs annyi türelme, mint nekem, és nem tud higgadt fejjel átgondolni semmit. Ezért az tűnt a legbiztonságosabbnak, ha kint vár rám.

– Nem lesz egy leányálom – vallom be neki hangosan.

– Persze hogy nem – nevet fel jóízűen, mintha fel sem fogná a helyzet súlyosságát, pedig a valóság ennél sokkal komolyabb. A nyugati part maffiavezérének tartozunk… gyakorlatilag az életünkkel.

– Eléggé megbolygattuk az életét. Mit vártál? Hogy majd bocsánatot kérünk bociszemekkel, és ezzel minden el lesz intézve?

– Tehetek én róla, hogy a te „biztonságos”, jól átgondolt terved ennyire a visszájára fordult?

De őt viszont mindez látszólag egyáltalán nem zavarja. Az óceán felé néz, lazán, játékosan, mintha bármelyik pillanatban szörfdeszkát ragadhatna. Pedig, amennyire mérges vagyok rá jelen pillanatban, pont annyira látom magamat benne. Kívül-belül. Ha valaki ránk nézne, engem is így látna: kreol bőr, mogyoróbarna szem, még sötétebb haj. Ugyanolyan izmos, magas testalkat, ugyanaz a testtartás, hasonló mozdulatok. És mégis én vagyok az, aki leginkább fejben vagyok a topon, míg ő az izmokban, és ezt minden mozzanatával bizonyítja. Erő és ész, ezek lennénk mi, kiegészítve egymást.

Muszáj lenyugodnom, ezért visszagondolok anyánk egyik mondására, amit mindig akkor idéz, amikor hasonló helyzetek adódtak az életünkben: „Ne haragudjatok egymásra! Ha valaki vétett ellened, bocsáss meg neki. Emlékezz rá, hogy neked is megbocsátottak – ezért neked is meg kell bocsátanod másoknak.”

Ezt ismételgette sokszor, amikor még nem nőtt be a fejünk lágya – bár lehet, az még mindig nem történt meg százszézalékosan –, és próbálom én is ehhez tartani magam… bár be kell vallanom, ez most különösen nehéz.

Gyerekkorunkban mindig bajosak voltunk, nem akadt egy nyugodt napja anyánknak, aki minden pillanatban aggódott értünk, vagy apánknak, aki anyánkat féltette miattunk. Sokkal több csínytevésbe keveredtünk, mint bármelyik másik izgága kissrác, jóval túl a tinédzserkor megszokott mértékén. Rengeteg energiánk volt, mindig kerestük a határokat, hogy meddig mehetünk el. Néha pedig veszélyesen közel kerültünk a halálhoz…

Késő este van, a part üres és csendes, csak a hullámok moraja hallatszik a homok felett. Raven előveszi a tűzálló ruhát meg a zsíros, fényes gélkupacot, amit hoztunk. Olyan felszerelés ez, amit a filmes stuntoknál használnak, amikor valakit lángra gyújtanak, de nem akarják, hogy a valóságban megsérüljön. Persze hogy nem. Ki akarná?! A ruha vastag, tűz‑ és hőálló anyagból készült, a fejre való rész pedig maszkszerűen takarja a hajat és az arcot.

– Rendben, Ray – mondja Raven, miközben a géllel bekeni rajtam a tűzálló ruha külső rétegét.

– Most már sajnálod, hogy fejet mondtál, és nem írást, mi? – röhögök rajta, persze azt nem tudja, hogy az érme bármelyik oldalára esett volna, akkor is én lennék az, aki ezt elsőre bevállalja. Én vagyok az idősebb, ha valaki megsérül, az én legyek.

– Inkább fogd be azt a nagy pofádat, mielőtt letépem rólad a ruhát, és téged gyújtalak meg helyette – szól vissza a hozzá hű, nyers hangnemében.

– Akkor nemcsak egy idióta lennél, hanem piromániás is.

Erre választ nem kapok, csak megrántja a ruhám cipzárját, végig a nyaktól egészen a csípőmig, a mozdulat gyors, határozott, majd ugyanazzal a lendülettel visszahúzza. A cipzár azonban pont az érzékeny részemnél akad meg, és mire felfogom, már érzem a hirtelen, éles kellemetlenséget, ami önkéntelen felkiáltásra késztet. Az ösztönös mozdulatommal azonnal odanyúlok, próbálva enyhíteni az érintés hatását, miközben a testem reagál a váratlan ingerre.

– Na, ki az idióta? – kérdez vissza önelégült mosollyal, a szeme csillogása és a szája sarkában ülő félmosoly cinizmust és játékosságot sugároz egyszerre, miközben látszik rajta, hogy élvezi a helyzetet.

Legszívesebben behúznék neki egyet, és más helyzetben nem is gondolkodnék rajta, csak megtenném, de most nincs időnk a vitára, úgyhogy nem megyek bele a gyerekes viselkedésébe. Azért egy kicsit hátrébb lököm magamtól, és visszahúzom a cipzárt a megfelelő helyére, majd Raven a bajsza alatt kuncogva visszalép elém.

A gélt lassan, precízen viszi fel az anyag külső rétegére, ahogy a filmekben alkalmazott technikák szerint szokták. Nem csak úgy, hogy simán benzint öntenek rá: különleges anyag és megfelelő védelem kell hozzá. Plusz a háttérben legalább három ember tűzoltó készülékekkel és porral, hogy az öltözet alatt ne égj meg. Persze nekem most csak Raven van itt. De pont ez az adrenalin éltet bennünket.

– Oké, oké – mondom, miközben érzem, hogy a maszk alatt már kezd nagyon meleg lenni. – Akkor meggyújtasz, rohanok tíz métert, és utána ugrom a tengerbe?

– Amint a ruhádon a gél lángra kap, nagyon figyelj arra, hogy előrefelé mozogj, rohanj olyan gyorsan, amennyire csak bírsz, hogy a tűz főleg mögötted maradjon – int nekem Raven. – Tíz méter, aztán futsz be a hullámok közé.

Egymás tekintetét vizslatjuk, majd egyszerre húzódik mosolyra a szánk. Bólintok, és a következő másodpercben Raven meggyújtja a gélréteget a ruhámon. A láng fellobban, sárga‑narancs színekben csap fel a ruhám szélén. A maszk megvéd, de érzem a levegő melegét az arcomhoz közel.

– Ne félj, csak előre! – ordítja Raven, de a hangját a tűz és a szél zaja elnyomja.

A testem automatikusan feszes lesz, minden izom megfeszül, a szívem gyorsabban ver, a légzésem szaggatottá válik. A kezeim ösztönösen próbálnak egyensúlyt keresni, minden mozdulat a menekülésről szól, még ha tudom is, hogy biztonságban vagyok... már amennyire.

A homok a lábam alatt besüllyed, a szél és a lángok melege egyszerre csap az arcomba, és a reflexeim minden lépésnél gyorsulnak. Az adrenalin olyan, mintha egyszerre tolna előre és élesítené minden érzékemet: a szagok intenzívebbek, a bőröm minden apró érintést élesen jelez, mintha a lángok közvetlenül rám tapadnának.

És mégis… valami euforikus van benne. Minden lépés, minden mozdulat egyszerre ijesztő és élvezetes. Mintha a testem és az ösztöneim egy pillanatra teljesen eggyé válnának, a világ lassulna körülöttem, és én csak futok előre, a lángok mögöttem lobognak, a szívemben dübörög az adrenalin, és érzem, hogy totálisan élek.

Száguldok előre, a tűz sikoltva nyújtózik utánam, mint valami őrült lángnyelv, és egyszerre tör rám a régi, fiatalkori őrület és a mai filmszerű pillanat intenzitása. Azonban az idő elérkezett, ideje lehűteni magam, így oldalra veszem az irányt, berohanok az óceánba, és teljesen belemerülök. Mire feljövök a víz alól, Raven szemben velem a parton röhög, és vigyorogva nézi a kamerát, amivel felvette az egész jelenetet.

– Ezt nekem is ki kell próbálnom! – szólal meg belőle az izgalom.

Ezenkívül még persze sok minden más ostobaságot is csináltunk. Egyszer ketrec nélküli cápaúsztatást is bevállaltunk, csak hogy lássuk, mennyire bírják az idegeink. Az évek során a kötélugrás sem maradhatott ki a helyi magas hídról. A Douglas Family Preserve sziklás ösvényein versenyeztünk, ki ér előbb a legmagasabb dombra, és a mélybe vetettük magunkat a kőtömbökről. Mission Canyon meredek, bozótos részein szinte repültünk lefelé, mindig egymást lökdöstük, próbáltuk legyőzni a másikat. Az óceánparton, Leadbetter Beach köves és homokos szakaszán gyakran ugráltunk a sziklák tetejéről a hullámok közé, figyelve a távolságot és a becsapódást.

Emlékszem, egyszer Raven úgy beverte a fejét egy kiálló sziklába, hogy simán agyrázkódást kaphatott volna. Egy átlagos ember lehet, hogy nem is élte volna túl, vagy, ahogyan anyánk egyik kedvenc sorozatában, A Grace Klinikában mondják: „zöldség lett volna belőle”. De semmi nem történt: belső vérzés nem volt, az arcán csak egy apró horzsolás látszott, és másnap újra futottunk, mintha semmi sem történt volna. A szüleink persze aggódtak, mert nem értették, hogyan ússzuk meg mindig sérülés nélkül az ilyen helyzeteket, ezért elvittek bennünket Santa Barbara legjobb dokijához. Kiderült, hogy a csontozatunk és az izmaink jóval erősebbek az átlagnál.

Miután ezt megtudtuk, már félteni sem kellett minket. Az a csöpp aggodalom is eltűnt belőlünk, és úgy éltük az életünket, mintha kilenc lenne belőle. De a fizikai ellenállás és kontroll nem csak a gyakorlásainkon mutatkozott meg. Néha rivális fiúk is feltűntek a környéken, és kitört a bandaháború: ökölharc, rúgások, lökdösődés. Arcunkon néha-néha horzsolások jelentek meg, vagy megduzzadt az ajkunk egy öklöstől, de ennyi. Semmink nem tört el soha. Még a legdurvább helyzetekben sem.

Mindez oda vezetett, hogy kaszkadőrök lettünk. Igazából, ez már szinte magától értetődő volt. Megtanultuk használni az izmainkat, az egyensúlyunkat, a gyors reakcióinkat, hogy bármilyen durva helyzetből sérülés nélkül jöjjünk ki. Viszont sosem beszéltünk arról, hogy egyszer ennyire messze kell majd élnünk egymástól, feladva mindezt. Az életünket, az adrenalint és a nyers férfierőt.

Most pedig Raven itt áll előttem, és mintha magamat nézném, minden mozdulata azt sugározza, hogy teljesen uralja a testét. A karja feszes, válla széles, lába stabil, a tartása magabiztos. Mozdulatai precízek, tudatosak, mégis könnyedek. Pontosan tudja, mikor kell erősnek, és mikor lazának lennie.

– El kell húznod a segged – mondom ki végül az ítéletet, amit meghozott a Főnök.

– Milyen messzire?

– Mit szólnál úgy… a háromezer kilométerre lévő New Yorkhoz?

Nem mintha lenne más választásunk. Ez… vagy egy golyó a fejünkbe. Raven mélyen sóhajt, és egy káromkodás hagyja el a száját, ahogy a mellkasa lassan megemelkedik. A tekintete egy pillanatra rám szegeződik, és ott bujkál a régi, zabolátlan dac és a nyers feszültség.

– Kérlek, ne vegyél tőlem könnyes búcsút – torzítom el a hangom, mintha sírnék, és megfogom a vállát.

– Csak szeretnéd, ha én lennék a gyengébbik láncszem. De ezt a címet már kiskorunkban megnyerted magadnak. Egészen pontosan, kerek harminc évvel ezelőtt.

Tipikusan én vagyok a védelmezőbb, a nagy testvér, bár ő ezt gyűlöli. De gondolom, minden idősebbik gyerek ilyen: gondoskodóbb. Akármennyire sem szeretném, benne van az ösztöneimben. Ő meg a makacs fiatalabb, aki sosem árulja el, mit gondol vagy érez valójában.

Látom, hogy a szája már nyílik, biztos kérdezni akarja a további részleteket, de akkor megcsörren a telefonja. Ránézek én is a képernyőjére, ami egy női nevet ír ki: Charlotte. Majd minden gondolkodás nélkül kinyomja.

– Ez aztán az úriember-viselkedés – mondom neki, miközben keresztbe rakom a kezeimet.

– Már egy hete közöltem vele, hogy nem szeretném többet látni – köpi úgy a szavakat, mintha semmi súlya nem lenne.

– Ha tahóságból kellene diplomázni, te már a PhD-szinten tartanál.

– Nem én tehetek róla, hogy a lányok mindig többet képzelnek bele. Az elején leszögeztem, hogy nem vágyom komoly kapcsolatra. Ezek után nem tartozom neki magyarázattal – vonja meg a vállát.

Ez Raven. A makacsabb, tahóbb és impulzívabb énem.

– Mennyi időre leszek száműzve? – tér vissza az eredeti témánkhoz, miközben a lemenő napot szemléli, amely lassan tűnik el az óceán mögött.

– Amíg vissza nem fizetjük a károkat.

– Basszus, tesó – csap rá egyet teli izomból a kocsim motorház-tetejére, mire kurjantok olyan hangosan, hogy többen is felénk fordulnak.

– Raven! Ne bántsd Chert! Istenem, néha tényleg annyira kretén tudsz lenni!

– Az te vagy – vágja rá egy árnyalatnyi gúnnyal a hangjában – Csak mert képes voltál elnevezni a kocsidat.

Cher az autóm. Egy Mercedes-Benz G osztály, pontosabban G63 AMG, a nagy teljesítményű, sportos terepjáró változat. Obszidiánfekete. Az a fajta fekete, ami szinte elnyeli a fényt, átható és hideg, mint a végtelen űr. Éppen ezért kapta a nevét. És persze azért is, mert anyánk kedvence a híres énekesnő, Cher, akit gyerekkorunkban minden vasárnap hallgatnunk kellett a rádióban, míg segítettünk megfőzni az ebédet. Minden kanyarban, minden dübörgő motorhangban van valami, ami visszarepít minket a múltba, a könnyed, gondtalan időkbe.

– Legalább nekem van kocsim – gúnyolódok rajta.

– Megmondtam, hogy nekem nem kell autó. Elég a mocim – lök oldalba, és közben egy félmosollyal tesz két lépést a parkolóban, ahol állunk, a motorja felé.

A gép fekete fénye csillog a lámpák alatt, a krómozott részek szinte tükrözik a neon fényét. A kipufogó mély morgása már távolról adja a hangulatot, mintha a vasparipa maga is várná, hogy felszabaduljon a város utcáin. Raven a bukósisakját lazán a kezébe kapja, miközben a járműve mellett megáll.

– És mit kell majd csinálnom ott? – kérdezi, miközben az arca kissé elkomorul, és a hangja mégis tele van bizonytalansággal. – Gondolom, nem olyan jó fej a Főnök, hogy megengedje, ott is kaszkadőr legyek. Ray, semmi máshoz nem értek, csak ehhez… meg talán a bunyóhoz. De az más.

– Vágom. De azért a ketrecharc menni fog? – mosolygok rá, és közben érzem, hogy próbálok egy kicsit könnyedebbé tenni mindent.

– Na ne! – csillan fel a szeme, és azonnal abbahagyja a panaszkodást. – Nem mondod komolyan, hogy legálisan is bunyózhatok?

Hangosan felnevetek. Jaj, ez jópofa. Milyen gyermekien naiv tud néha lenni.

– De, Raven! Egy titkos maffiaügyletnek úgy fogjuk visszafizetni a gondatlanságodból elkövetett gyilkosságunk árát, hogy New Yorkba repít, csak azért, hogy utána legálisan szétverhesd mások pofáját – mondom olyan gúnnyal a hangomban, hogy még egy kisgyerek is felismerné, mennyire nem gondolom komolyan. – Milyen cuccot szívtál, tesó? Mert, ha ennyire jó, akkor én is kérek belőle.

– Akkor…?

– A brooklyni Red Hook titkos ketrecharcain leszel a sztár. Titkos, illegális fogadások egyetemistáknak. A megélhetéseden kívül az összes bevételed a főnöknek megy. És üzeni, hogy egy meccset se merj elveszíteni!

– Király! – mosolyodik el önelégülten.

Úgy érzem, kell neki most egy atyai jó tanács.

– Na! Ezt most már fejezd be, vagy esküszöm, hogy visszaütök – simogatja meg tarkóját, ami az imént összetűzésbe keveredett a tenyeremmel.

– Ismered azt a szót, hogy felelősség?

– Most mi van? Sírjak inkább, hogy hosszú hónapokra vagy évekre el kell utaznom Amerika másik felére, egy elcseszett este miatt? Vagy örülhetek annak, hogy végre valami izgalmasat is kezdhetek az életemmel?

Ezzel a gondolatmenettel nem is egy baj van…

– Szerinted a kaszkadőrködés nem elég izgalom és adrenalin önmagában? És az, hogy fekete pénzért illegálisan verekedsz, csak azért, hogy visszaszerezd egy másik törvénytelen munka miatt elvesztett milliárdos bevételt, ami ráadásul teljes mértékben a mi hibánk, szerinted azt jelenti, hogy kezdesz valamit az életeddel? Könyörgöm, szedd össze magad! Nem akarok ma is apáskodni feletted, mert már unom!

– Gyűlölöm, amikor azt hiszed, neked kell lenned az okosabbnak és a bölcsebbnek, mintha életképtelen lennék.

– Akkor mondj valami olyat is, amiből látom rajtad, hogy felfogtad a helyzet súlyosságát.

– Hidd el, értem én, hogy ennél jobban nem tudtuk volna elcseszni! – beszél idegesen. – Ez mind azért van, mert elmezavarodottak voltunk – néz a távolba.

– Egyenesen degeneráltak, tesó.

Most, hogy idegből megint összeszólalkoztunk, ami nálunk mindennapi, kicsit megnyugszom a vallomása miatt, hogy legalább tudja: amit tettünk, hiba volt. Mindketten a távolba révedünk, és ahogy a nap már alig kapaszkodik az égen, lassan a horizont szélére süllyed, mintha egy pillanat múlva végleg eltűnne a szemünk elől.

– Na és neked mi lesz a dolgod? Hadd hagyjalak itt nyugodt szívvel – vereget vállba, amikor teszünk egymás felé egy-egy lépést.

– Neked nem kell féltened engem.

– Azt vágom – mosolyog csibészen. – De muszáj tudnom, hogy nem égeted le a Vexler nevet, amíg távol vagyok.

Azt hiszi, vicces.

– Maradok a kaszkadőrködésnél nappal – válaszolom neki, miközben megragadom a két vállát, és leutánzom a féloldalas mosolyát. – Esténként pedig műkincstolvaj leszek.