DÓKA PÉTER

AZ ELLOPOTT ZSIRÁF

Oravecz Gergely

rajzaival

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Az alapkiadást szerkesztette:

BALASSA ANNA

A felújított kiadást lektorálta:

VONNÁK DIÁNA

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Dóka Péter, 2003, 2021

Illusztráció © Oravecz Gergely, 2021

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 603 004 9 (epub)

ISBN 978 963 603 005 6 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Bolla Eszter

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

A világ alig változna, ha eltűnnének a zsiráfok. Nem késnének gyakrabban a vonatok, nem lenne hidegebb a tél, és nem volna rosszabb a tévéműsor sem. Csak kicsit szürkébb lenne az élet. Eltűnnének a zsiráfos viccek, a zsiráfos mesék, nem volnának plüsszsiráfok sem. Eltűnne egy kicsit esetlennek látszó, jámbor élőlény. Ez azért is fájna, mert én magam is egy kicsit esetlennek látszó, jámbor élőlény vagyok.

Beniczky Péter magándetektív

Nem vagyok ellensége a városi életnek egyáltalán. Ha valaki mutat nekem a fővárosban egy helyet, ahol jobban főzik a vörösboros pacalt, mint az én Ilikém, még aznap felköltözöm Pestre.

Szalai tata

ELŐSZÓ

Az író bemutatkozik, és elmondja, miért tartott olyan sokáig könyvének megírása

Könyvemet ma, december 23-án, nem sokkal vacsora előtt fejeztem be. Ezúton ajánlom minden írónak, hogy regényét lehetőleg reggeli, ebéd vagy vacsora előtt fejezze be, mert jobban esik rá az étel. Én háromszor szedtem anyám elsózott és elképesztően csípős rakott krumplijából, és ezzel kiérdemeltem apu és Jenci öcsém őszinte elismerését. Ha az embernek egy kész regény hever az íróasztalán, az megízesít minden falatot a szájban. Apán és Jencin sajnos látszott, hogy nem írtak regényt.

Most, vacsora után az előszón dolgozom. Kint esik a hó, de nem lapátolja el senki, mert már mindenki a karácsonyra készül, s ajándékokért lót-fut. A szobában hideg van, ugyanis néhány órája elromlott a fűtés. Apu elhatározta, hogy nem hív szerelőt, hanem saját maga javítja meg a konvektort. Ez persze nem fog sikerülni neki. Amikor már félig mindannyian megfagytunk, és anyukám is kiabál vele, akkor apu fel fogja hívni Dezső bácsit, anyukám unokatestvérét, aki mindenhez ért. Dezső bácsi percek alatt ideér, elmagyarázza apunak, mennyire ügyetlen, elfogyaszt pár üveg sört, és közben megcsinálja a fűtést. De egyelőre Dezső bácsi még kanyarban sincs, apu bajlódik, és hideg van.

Ülök az íróasztalomnál a bundámban, és a nyárra gondolok, mely eddigi életem legszebb nyara volt. Még augusztusban elhatároztam, hogy regényt írok róla, különben az emberek szegényebbek lennének egy kalandos történettel. Kedvenc nagyapám, Szalai tata is erre biztatott, mert valóban különleges nyár volt, és ő lát bennem irodalmi tehetséget. Köztünk szólva, Szalai tatának nem sok fogalma van az irodalmi tehetségről, csupán hízelegne neki, ha a nevét olvashatná egy sikeres könyvben.

Regényem nagyon nehezen és lassan született, mert az érintett szereplők rendre felkerestek, és arra kértek, hogy szerepüket minél inkább domborítsam ki a történetben. Be kell vallanom, munkám közben több kiló édességet kaptam, valamint más, igen értékes ajándékokat is. Közülük is említést érdemel Király Tibi megvesztegetési céllal átadott amerikai töltött csokoládéja és Szalai tata saját készítésű disznósajtja. Sőt Dezső bácsi, aki a történtek alatt nem is tartózkodott Magyarországon, egy zsebszámológép átadásával rá akart venni, hogy írjam bele a regénybe. De egy író ragaszkodik a valósághoz, még ha zsebszámológépet kínálnak is neki.

Magamról elég annyi, hogy Barnabásnak hívnak, tizenkét éves vagyok. Budapesten élek egy panelházban, a harmadik emeleten, egy nem túl nagy lakásban. Az utcánk másik oldalán már a kertváros kezdődik. Sok-sok kedves, vidám színű ház, körülöttük fák és bokrok mindenütt. Ha sikeres lesz a regényem, talán majd mi is vásárolunk az utca túloldalán egy házikót. A kertben lesz hintaágyunk, szalonnasütő helyünk, és tartunk majd Bundás mellett egy bernáthegyi kutyát is. Jenci nagyon bízik könyvem sikerében, az utolsó két héten még a házi feladataimat is elkészítette helyettem, hogy több időm legyen írni. Nagyon szeretne kertes házban lakni.

A családban hagyomány, hogy a férfiak írni akarnak egy regényt. Apai nagyapám egész életén át tervezte, hogy ír egy olyan könyvet, mely megörökíti az ő hányatott életét, de élete valóban annyira hányatott volt, hogy sosem jutott az írásra ideje. Apám, aki egy filmekről szóló újság szerkesztője, azt tervezi, hogy öregkorát egy hatalmas regény megalkotásának szenteli. Azt állítja, még fiatalon írt egy partizánregényt, de sajnos egyetlen kiadónak sem tetszett, ezért a tűzbe dobta. Anya erre a történetre mindig csak legyint, és azt mondja, apa „szereti a művészt játszani”. Szerinte ha apa valaha írna valamit, ami tíz oldalnál hosszabb, nem dobná tűzbe, hanem díszbe köttetné, és mindenkinek mutogatná. Szóval a jelek azt mutatják, én vagyok az első a családban, aki tényleg írt egy könyvet.

Író szeretnék lenni, de ezt általában titokban tartom, mert az osztálytársaim szerint ez most nem menő. Egyszer ki is nevettek a suliban, amikor erről beszéltem. Nemrég hallottam a rádióban, hogy Amerikában egy híres író többet keres, mint egy híres bűnöző. Ezt az iskolában is elmondtam, és azóta az osztályomból a fiúk fele író szeretne lenni. Sőt: egy srác egyszerre akar híres bűnöző és író is lenni. Az a terve, hogy fiatalon híres rabló lesz, később pedig ír a kalandjairól egy könyvet.

Nektek elárulom, hogy forgatókönyveket fogok írni, csakis vidám filmekhez. Ez a világ úgyis szomorú, fel kell vidítani. Talán Amerikába is elutazom. Persze hajón, az a legkalandosabb. Nagyon sok pénzem lesz, és a feleségemnek, akit Bíró Zsuzsának hívnak majd (most is így hívják, csak még nem a feleségem), száz darab estélyi ruhát fogok vásárolni, ugyanennyi pár cipőt és három autót. Egyet délelőttre, egyet délutánra, egyet pedig kirándulni. Bérletet veszek a világ összes állatkertjébe. Esetleg veszek egy zsiráfot. Persze recés mintázatút, azok a legszebbek.

1. FEJEZET
melyben anyuék fontos bejelentést tesznek, és Szalai tatáék megérkeznek

Unalmasan kezdődött a nyár ebben az évben. Néztük a tévét, játszottunk, és nem utaztunk sehová. Sorra kaptuk a rokonoktól a képeslapokat: „Üdvözlet a tengerpartról”, „Üdvözlet a világ legszebb pontjáról” meg ilyesmiket. Dezső bácsi olyan képeslapot küldött, amely a saját családját ábrázolta, amint mindannyian a francia Riviérán állnak fürdőruhában, és vigyorognak. Borzasztóan irigyeltünk mindenkit.

Úgy éreztük Jencivel, az egész világ nyaralni ment, csak mi maradtunk otthon.

Aztán egy szerda délelőtt megváltozott minden. Ezen a napon, ugyanúgy, mint máskor, ültünk a tévé előtt, amikor apu belépett a lakásba. Óriási csokor rózsát szorongatott a kezében. Mosolygott, és izgalmában felrúgta Bundás ételesedényét. Ennek Bundás nem nagyon örült, mert épp táplálkozott. Bosszúból ráugrott a virágra, és rángatni kezdte. Apu csúnya szavakat mondott Bundásra, aztán ránk is, mert nem segítettünk lefogni a kutyust. Elfordítottuk a székeket a tévétől, és apuékat néztük. Nagyon szórakoztató látvány volt, apu jól harcolt, de Bundás fürgébbnek bizonyult.

A zajra anya is kijött a konyhából, s pont akkor lépett az előszobába, amikor apu felemelte a kutyát, és elhajította. Anyu sírva szaladt ki az előszobából.

Apu felszedte a virágokat a földről, és kiballagott utána. Tíz perc múlva kézen fogva jöttek be hozzánk:

– Fiúk! Tálalva van!

Az, hogy „tálalva van”, nem fejezi ki jól azt, amit a konyhában láttunk. Az asztalon két óriási gyertya égett, bevilágították a sok válogatott finomságot. Egy hatalmas töltött csirke díszelgett az asztal közepén, körülötte gyümölcsök, csokoládépuding és egy fél szelet görögdinnye. Anya reggel hat óra óta egyfolytában sütött-főzött. A sarokban ott állt egy vázában a megtépett virágcsokor, és a váza mellett ott feküdt a megtépett kutya. Leültünk az asztalhoz. Apu előhúzott a zsebéből egy apró kis borítékot, és anyának nyújtotta. Anya elvörösödött, és miután kipiszkálta a levesből a borítékot, és kibontotta, apa nyakába borult. Mi Jencivel egykedvűen ettünk, rólunk el is feledkeztek. Apa felállt a székről, és azt mondta:

– Ma július 17-e van. Emlékeztek, mit ünneplünk minden évben ezen a napon?

Nem emlékeztünk.

– Azt ünnepeljük, gyermekeim, hogy pontosan ezen a napon házasodtunk össze anyuval tizenkét évvel ezelőtt.

Jenci gyorsan lenyelte a csirkehúsdarabot, amivel éppen birkózott, és azt mondta:

– Gratulálunk.

Ebéd után apa behívott minket a nappali szobába. Leültünk Jencivel a kanapéra, anyu pedig megfogta apu karját, és meghatottan azt mondta:

– Tizenkét évvel ezelőtt Velencébe szerettünk volna menni nászútra, de csak annyi pénzünk volt, hogy egy hétre leutazzunk a bogácsi strandra. A borítékban, amit most apátoktól kaptam, Velencébe szóló vonatjegyek vannak, meg egy igazolás arról, hogy apátok szobát foglalt a Hotel Goldoniban. Végre bepótoljuk az elmaradt utat!

Egymás kezébe csaptunk Jencivel, és megkérdeztük anyuékat, kezdhetünk-e máris csomagolni. Anyu elvörösödött, apu pedig megköszörülte a torkát:

– Az az igazság, gyerekek, hogy mi anyátokkal kettesben utazunk Velencébe, ahogy akkor szerettük volna. De ne szomorkodjatok! Majd sokat játszotok és nézitek a tévét. Remekül fogtok szórakozni, épp most indul egy új sorozat…

Anyu közbevágott:

– Persze nem hagyhatunk itt benneteket egyedül, ezért megkértük Szalai tatát és Ili mamát, hogy vigyázzanak rátok.

– De ők falun laknak – mondta Jenci, akinek rossz emlékei voltak Szalai tatáról és Ili mamáról, mert amikor tavaly náluk nyaraltunk, ráijesztett egy tehén.

– Ez igaz – bólintott apa. – De tegnap megbeszéltem velük telefonon, hogy amíg mi anyuval Velencében vagyunk, feljönnek Pestre. Mi holnap délután indulunk, a nagyszüleitek pedig ma este érkeznek vonattal.

Hangosan kérlelni kezdtük anyuékat, hogy ne utazzanak el. Bundás felriadt a zajra, berontott a szobába, és körülugrált bennünket. Anyu sírni kezdett, hogy ő nem hagy minket egyedül, apu próbálta vigasztalni, aztán anyu kirohant a szobából, apu meg utána. Otthagytak minket teljes kétségbeesésben.

Délután lementünk a játszótérre futballozni. Már ott várt ránk Dezsi, a játszótér egyetlen, kopott padján ült, és tökmagot rágott. Ő a legjobb barátunk, a mellettünk lévő panelházban lakik. Magányos fiú, nincs testvére, csak velünk áll szóba. Nagyon könnyen zavarba lehet hozni, és olyankor dadogva beszél. Amúgy egész jól tanul, és ügyesen focizik, a nagybátyja egyesületbe is járatja. Ezen a délutánon szokás szerint kapura rúgtunk. Dezsi volt a kapus, mert ha ő is lőtt volna, akkor minden lövés talál. Később leültünk a padra, és elmeséltük Dezsinek, hogy anyuék elutaznak Velencébe, minket pedig itthon hagynak. Dezsi ismerte a dörgést:

– Egyszer nálunk is volt úgy, hogy a szüleim elutaznak. Aztán végül csak apa utazott el, és nem is jött vissza, csak két év múlva. Anyu nem haragudott rá, csak azt mondta, jobb lenne, ha apa most már ott is maradna, ahol eddig volt.

Láttam, hogy ez más helyzet, mint anyuéké, de nem akartam megbántani Dezsit, mert elég sokat szomorkodott az anyja miatt. Margit néni mindig sír, és sosincs pénzük. Meséltünk Dezsinek Szalai tatáról meg Ili mamáról is. Úgy vélte, biztosan derék emberek, de azzal számolni kell, hogy városi szemmel furcsák. Kérdeztük, hogy ez mit jelent. Dezsi azt mondta, valószínűleg kézzel esznek, nincs tévéjük, és malacuk van, meg tyúkjuk. Dezsi elképzelhetőnek tartotta, hogy Szalai tatáék elhozzák magukkal a malacukat a vonaton. A jó gazda sose hagyja otthon a jószágot.

Jencinek erről megint eszébe jutott a tehén, ami úgy ráijesztett, és azt mondta, neki nem tetszik ez az egész. Aztán elbúcsúztunk Dezsitől, mert el kellett mennie bevásárolni.

Otthon anyuék már több bőröndöt telepakoltak. Apu éppen azt magyarázta anyunak, hogy fölösleges ennyi mindent magukkal vinni, anyu pedig minden egyes tárgyról bebizonyította, hogy nélkülözhetetlen Velencében. Már indulniuk kellett volna Szalai tatáék elé az állomásra, de anya még leküldte apát egy pár gumicsizmáért az üzletbe. Apa csak félóra múlva keveredett haza, egyáltalán nem volt nála gumicsizma, és valami Béla bácsiról beszélt, akivel összefutott az utcán. Anyu azt mondta, biztos benne, hogy apu alkoholt fogyasztott Béla bácsival a közeli sörözőben, és arra kérte aput, helyette inkább a Béla bácsival utazzon Velencébe, biztos jól fognak szórakozni. Később azon kezdtek vitatkozni, melyikük rakta el az autó slusszkulcsát. Csak akkor csendesedtek el, amikor csöngettek. Szalai tatáék álltak az ajtó előtt, és ott téblábolt mellettük egy ideges, borzas hajú emberke is. Szalai tata szélesre tárta a karját, és azt mondta:

– Azt a hóbelevancát neki! Majdnem egy órát vártunk az állomáson, aztán eljöttünk taxival. Hát így kell fogadni a vidéki rokont?

Sorra megölelt mindannyiunkat, aztán megvakarta a fejét.

– Úgy emlékszem, volt még egy gyerkőc. Az, akire ráijesztett a tehén, igaz, Ilikém?

A nagymamám bólintott, hogy igen, volt még egy. Csakhogy Jenci elbújt, annyira félt a tatáéktól. Indultunk volna megkeresni, de akkor a borzas hajú ember elkapta a tata vállát, és kiabálni kezdett:

– Nem mennek addig semerre, amíg ki nem fizetik a taxit! Különben rendőrt hívok!

Apa turkálni kezdett a zsebében, de a tata megragadta a kezét:

– Pistám! Ne adjál neki egy fillért se! Ismerem én az ilyent, meg van babrálva a taxiórája, figyeltem én, duplaannyit számolt!

Apa elvörösödött, és elővette a tárcáját:

– Apuka, felmentek azóta az árak, hogy maguk fönn voltak. Más lett a világ.

De a tata azt mondta, majd ő most móresre tanítja a taxist, majd ő megmutatja neki. Akkor Ili mama, aki eddig csendben állt a férje mellett, azt mondta:

– Dénes! Ne hősködjél nekem, hanem fizesd ki a pénzt, de gyorsan! Hogy lehet ilyen neveletlenül viselkedni?! Szégyelld magad!

Így aztán a tata nem mutatta meg mégse, hanem kifizette a pénzt, és behurcolkodtak Ili mamával a lakásba. A nappaliban beleütköztek Jencibe, aki a kiabálásra előbújt. Amikor a tata meglátta, örömében felkiáltott:

– Szervusz, kis betyár! Ilikém, hozzad már azt a tehenet! Itt van a kis barátja!

Erre Jenci bezárkózott a vécébe, és nem is jött elő addig, amíg a tata le nem feküdt.

2. FEJEZET
melyben anyuék elutaznak, mi fagylaltozunk, és elcsattan egy pofon

Másnap reggel Szalai tata hat órakor kinyitotta a szobánk ajtaját, és elkiáltotta magát:

– Talpra, gyerekek! Hasatokra süt a nap!

Mi úgy tettünk, mintha nem hallanánk, de Szalai tata addig kiabált, amíg felébresztette anyát. Ő nagy nehezen elmagyarázta, hogy a gyerekek fél kilencig szoktak aludni, mert nyár van, és ők is szeretnének még pihenni egy kicsit, mert csak délután indulnak. Szalai tata morgott valamit, aztán kiment.

Hét órakor mégis fölkeltünk, mert ordítást hallottunk, és csörömpölést. Apu kiment reggel a fürdőszobába, és elcsúszott a folyosón. Szegény nem tudta, hogy Ili mama pár perccel korábban fejezte be a felmosást. Akkor bementünk Jencivel anyuék szobájába, és arra kértük őket, hogy vagy ne utazzanak el, vagy minket is vigyenek magukkal, csak Szalai tatáékkal ne hagyjanak bennünket egyedül. Apu levette a borogatást a fejéről, felállt, és kiment a szobából. Hamarosan Szalai tatával tért vissza.

– A nagypapa mondani szeretne nektek valamit.

De a nagypapa nem úgy nézett ki, mint aki mondani szeretne valamit. Csak pislogott, és vigyorgott maga elé. Aztán megvonta a vállát:

– Hát csak azt akarom mondani, gyerekek, hogy ezentúl alhattok kilenc óráig, és még ma délután elmegyünk a cukrászdába, és mindketten azt kérhettek, amit akartok.

Szalai tata megfordult és kiment. Nem voltunk meggyőzve, de hát nem volt mit tenni. Bevonultunk a szobába, és kupaktanácsot tartottunk. Jenci azt mondta, Szalai tata egy nagy paraszt, és szerinte pálinkaszaga van. Én nem értettem vele egyet. Szerintem inkább a vöröshagymától bűzlött annyira.

Reggeli után lekéredzkedtünk a játszótérre, de Dezsit nem találtuk ott. Elindultunk a panelházuk felé. Félúton találkoztunk, Dezsi éppen két macskát cipelt az úton.

– Ezt a két cirmost az utcán találtam. Nagyon picik, de anya nem engedi be őket a lakásba. Már egy órája itt járkálok velük, de nem kellenek senkinek. Szegények, nem valami szépek.

Leültünk a járdaszegélyre, és elmondtuk Dezsinek, mi a helyzet. Ő azon a véleményen volt, hogy a tatáék biztosan nem rossz emberek, csak „nem tudják, mi az a civilizáció”. Ezt mi sem tudtuk. Dezsi elmagyarázta, hogy falun nincs vízcsap meg televízió, és a nagypapáék nagyon zavarban vannak a városban. Csak akkor érzik jól magukat, ha állatok veszik őket körül. Rögtön jobb lenne a kedvük, ha ezt a két macskát elvinnénk haza, és eleresztenénk a lakásban. De várjuk meg, amíg a szüleink elutaznak.

Fogtuk a két cirmost, és elindultunk haza. Amikor beléptünk az ajtón, Bundás vicsorogva futni kezdett felénk. Aztán az egyik macska Bundás felé fújt, s erre Bundás elszaladt. Elrejtettük a macskákat a szobánkban, és átmentünk anyuékhoz.

Apu éppen ide-oda rohangált a nappaliban, anyu pedig az ágyon ült és sírdogált. Egy bizonyos líra nevű pénzt kerestek, amit apu kiváltott a bankból, és emlékezete szerint a tévé alá tett. De most nem találta ott. Apu addig keresgélt, amíg sikerült rátolnia a tévét a kezére. Akkor nagyot ordított, hátraugrott, és lefejelte a csillárt. Jencivel eltámogattuk aput az ágyig. Leült anyu mellé, és csak nézett maga elé szomorúan.

Később Szalai tata bejött a szobába, és megkérdezte, hol találja a konyhában az erős paprikát. Anyu azt felelte, nem tudja, hol az erős paprika, nem tud ő már semmit. Vagyis egyvalamit azért tud: nem utaznak el, mert nincs meg a pénz. Szalai tata csavarintott egyet a bajszán: