Paul Hut

Aztlán

Szerzői kiadás 2022.

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-82135-1-6

web: paulhut-hu.webnode.hu

facebook: fb.me/paulhutbooks

I. Thea

Péter

− Te is látod?! − Peti önkéntelenül is megdörzsölte a szemét, olyannyira hihetetlen volt a szó szerint a semmiből előtűnő, és a téli este sötétjében halványan ugyan, de határozottan ragyogó tizenegy-két éves forma kislány ámulatba ejtő látványa.

Aki odébb szaladt pár métert… majd megtorpanva feszülten figyelt valamire…

A testét csak egy könnyű tunikaszerű valami takarta.

− Szerintem a ruhája világít… − meresztette a szemét a Péter mellett lépdelő fiú is a nem mindennapi látványra.

Hát igen! Még ha hat év korkülönbséggel is, de csak testvérek voltak, és neki nem kellett külön elmagyaráznia a tizenhét esztendős bátyjának, min ütközött meg az imént. Sőt! A szeme sarkából látta, hogy Márkot legalább ugyanannyira felcsigázta a különleges jelenség, mint őt.

Illetve a maga részéről nem csak az.

A lány még óvatosan megfogalmazva is gyönyörű volt.

− Szerinted angyal? − habár vagy harminc méternyire voltak tőle, és a jelek szerint a lány még csak észre sem vette őket, Peti önkéntelenül is suttogóra fogta hangját.

Nehogy elriassza a nem e világi tüneményt…

És a bátyó is így gondolkodhatott, mert ugyanúgy suttogva válaszolt:

− Nem tudom… végtére is lehetséges − nézte figyelmesen a „angyalt”. − Habár… ő szemmel láthatóan nagyon fél.

− Akkor nem angyal − a félelem, mint olyan, Peti határozott meggyőződése szerint is kizárta a lány angyal mivoltát.

Ami nem jelentette azt, hogy már nem is akarta megismerni.

− Odamegyünk hozzá?

− Miért ne! − indult el a bátyja… majd hirtelen megtorpant, és a válla felett szúrós tekintettel visszanézett Petire: − Csak fogd vissza magad!

Petit ugyan, mint mindig, most is sértette az „okostojásnak”, ez a szinte állandó jelleggel elő-előbukkanó parancsolgató stílusa, de jelen pillanatban sokkal jobban érdekelte a lány annál, mintsem leálljon vitatkozni vele ezen.

Így válasz helyett csak ellépett mellette, és határozottan, de vigyázva nehogy megijessze az időközben már őket néző riadt, viszont így is valamiféle megfoghatatlan kedvességet sugárzó teremtést, az arcán egy kifejezetten jól „megmunkált” barátságos mosollyal elindult feléje.

− Szia! − kiáltott már messziről oda neki. − Én Peti vagyok. és ő itt a bátyám, Márk. − mutatott a háta mögé.

A lány úgy tett mintha meg sem hallotta volna őt, és pár másodpercig továbbra is csak riadtan forgatta körbe-körbe a tekintetét.

Ami akár nyugtalanítónak tűnhetett volna, ha nem látszik rajta egyértelműen, hogy nem tőlük fél.

− Csen-de-seb-benn − fordult végre Peti felé −, mert ész-re-ve-het-nek! − ripakodott rá suttogva, de ami még ennél is furcsább volt, láthatóan nagyon nehezen formálva meg a szavakat.

− Kik?! − Márk a maga komótos stílusában még csak most ért oda hozzájuk.

− Hát a vanbergálok!

Petinek rögtön feltűnt, hogy a lány ezúttal már nem dadog. Sőt, az az utolsó, az előbbieknél sokkalta dallamosabban csengő „vanbergálok” szó valamiért olyan hatással bírt mintha nem is ugyanaz a személy mondta volna!

Perpillanat azonban a nyelvtudománynál sokkal jobban érdekelte maga az angyal:

− Kezdjük elölről! − lépett közvetlen a fejét összevissza forgató lány elé, megakadályozva, hogy rajta kívül mást is láthasson. − Szóval, ki vagy te?

− Meriarthena − a névénél is ugyanazon a dallamos nyelvet használta, mint a vanbergáloknál −, de csak Thenának szoktak hívni.

Az elmúlt alig fél perc alatt ugyan sikerült egy kissé megnyugodnia, de még mindig látványosan reszketett.

Szóval csak idő kérdése volt, mikor omlik össze végleg.

Márpedig Péter ezt nagyon nem akarta!

− Eddig remek vagy Thea − simogatta meg nyugtatólag a lánynak a tunika alól elővillanó, meglepően meleg jobb vállát. − De mik azok a van... ber... izék?

Csak beszélgetni akart, és amúgy sem emlékezett már az iménti furcsa szónak csupán az elejére, viszont még ezen két szótagfoszlány kimondásával is hatalmasat hibázott…

Thea összeomlott:

− En… gem keresnek! − fakadt sírva. − És biztosan meg is fognak találni, mert nagyon okosak… ráadásul… minden más élőlénynél jobb a szaglásuk… − eddig egy szuszra kipréselte a szavakat, de hiába próbálta tartani magát, úgy rátört a félelem szülte görcsös zokogás, hogy innentől már képtelen volt folytatni.

Azonban az igencsak hiányos információból amit eddig sikerült kierőszakolnia magából, arról Petinek a kutya jutott az eszébe…

Meg az, hogy azoknak is meg lehet téveszteni a szaglását:

− Ezt vedd fel! − bújt ki a dzsekijéből…

Amit a következő pillanatban, ahogy szembesült a téli este dermesztő hidegével, rögvest meg is bánt.

Thea viszont kapva-kapott az alkalmon, és engedelmesen belebújt a felkínált kabátba… és ezzel megszűnt a halvány ragyogás.

Amely a jelek szerint tényleg a ruháé volt.

'A feltűnő látvány tehát megoldva!' − villant Petibe az elégedett gondolat.

Abban viszont csak reménykedhetett, hogy igaz amit erről olvasott, és tényleg sikerült elfedni a lány szagát is…

'És elrejteni azok elől … az izék elől… bármik legyenek is!'

Hazudott volna, ha azt állítja, hogy biztos a dolgában…

Pedig a dzsekijén nem múlott!

− Most jövök a vívóedzésről − motyogta zavartan maga elé, amint meglátta a határozottan kedves arcon megjelenő kelletlen fintort.

− Nem azért… csak… − pillantott fel zavartan Thea.

És nyilván jót akart.

A kínos magyarázkodásával mégis csupán annyit sikerült elérnie, hogy Péter számára az egész jelenet kezdett egyre kínosabbá válni.

Végül Márk közbeszólása mentette meg helyzetet…

Már amennyiben menekvésnek lehet nevezni azt, hogy határozott félelemmel a hangjában felhívta a figyelmüket a tizenkét lábon közelgő végzetükre:

− Szerintem ezek azok az izék − mutatott a sarki lámpa fényében előbukkanó három, hatalmas kutyaszerű lényre.

Péter azonnal mozdult.

Ahogyan Márk is.

És a két testvér szinte egyszerre kanyarította le a válláról a zsákját, és rántotta elő belőle a vívótőrt… és ugrottak gondolkodás nélkül a riadtan felsikkantó Thea elé.

Holott a „kutyák” mindegyike akkora volt mint egy-egy bárány!

És úgy is álltak mozdulatlanul jó harminc méterre tőlük, csak a fejüket forgatva tanácstalanul jobbra-balra.

− Talán el kellene szaladni! − a rekedtesen vinnyogó hangjából ítélve Márk halálosan félt.

Legalább ugyanannyira mint ő maga.

Mégsem mozdultak!

A tőreiket előrenyújtva álltak elszántan az ismeretlen lány előtt.

És Peti biztosra vette, hogy a bátyja is ugyanarra gondol mint ő:

'Ha kell az életük árán is megvédik Theát!'

A vanbergálok pedig, mert egészen biztosan ezek a „kutyák” azok voltak, lassan megindultak feléjük… hogy a vicsorgó pofájuk pedig még azt is elfeledtette Petivel, hogy mennyire fázik így pulóverben.

Egy dologban már teljesen biztos volt: még sohasem félt ennyire!

Ezt pedig csak tetézte, hogy a szeme sarkéból látta, valószínűleg Márk sem érzi sokkalta jobban magát.

És erről tanúskodott a talán még az iméntinél is vékonyabb hangja is.

Amint a válla felett hátraszólt Theának:

− Meg ne moccanj!

− Engem akarnak − ellenkezett szipogva a lány −, ha odébb álltok, titeket nem bántanak!

Ennél nagyobb ostobaságot Péter el sem tudott képzelni.

Ahogyan a jelek szerint Márk sem:

− Elmenni?! − tért vissza az erő a hangjába. − ÉN?!

− Hát azt leshetik! − kontrázott rá ő is.

S habár a hangja remegett egy icipicit, az elszántságához még így sem férhetett kétség.

Holott a vanbergálok már csak alig egy méterre voltak tőlük… de ismét megtorpantak… és újfent tanácstalanul szaglászták a levegőt…

A másodpercek ólomlábakon vánszorogtak tova…

Miközben körülöttük a levegőben a félelem szülte feszültség lassacskán az egekbe szökve egyetlen hisztérikus kiáltásként tört ki Theából:

− MIÉRT TORPANTAK MEG?!

A vanbergáloknak, akik, Peti egyre inkább meg volt győződve felőle, hogy csupán azért tétováztak, mert elvesztették a lány szagát, most felismerve a hangját egycsapásra eltűnt a bizonytalanságuk.

És már támadtak is…

Peti behunyta a szemét… előre nyújtotta a tőrét… és várta, hogy nekicsapódó hatalmas test ledöntse a lábáról.

Mert szentül meg volt győződve afelől, hogy ez fog történni…

De hiába peregtek a másodpercek, egyik vanbergál sem ugrott neki…

Sőt!

Hirtelenjében még a morgás is abbamaradt…

Csupán három tompa puffanást hallott, mielőtt lassan kinyitotta a szemét…

A fenevadak ott hevertek pár lépésnyire tőlük a földön.

És ő, az oldalukból árulkodóan előmeredő, az egyszer egy amazonasi indiánokról szóló dokumentumfilmekben látott, altatónyilak tollazatából azonnal rájött mi történt…

Aztán felcsendült egy ismeretlenül is ismerős dallamos hang.

Amely akár a háta mögött álló lányé is lehetett volna annyira hasonlított rá:

− Thea vare ben hag?!

Peti kicsit oldalra fordult, a hang irányába… és meglátta a hátuk mögött állónál alig három-négy évvel idősebb Theát.

Hajszál pontosan ugyanabban a ruhában.

Még a derengés is ugyanaz volt.

'Minden bizonnyal a testvére… ez a csodálatosan dallamos nyelv pedig az anyanyelvük.' − villant belé az azon nyomban bizonyossággá érlelődő felismerés.

Viszont, ennek ellenére Thea nem ezen, hanem, hogy ők is érthessék, az általuk beszélten válaszolt:

− Itt vagyok Feb − lépett előre kettejük között. − Semmi bajom… de ezt csakis nekik köszönhetem! − sütötte le bűnbánóan a szemét. − Ha ők nincsenek, nem tudom mi lett volna!

− De mi történt? − ezúttal már a nagyobbik lány is Peti anyanyelvét használta.

− Nem tudom?! − kiáltotta kétségbeesetten Thea. − Egyszerűen nyitva volt a ketrec… és mire észbe kaptam, ezek már kinn is voltak − mutatott a vanbergálokra. − Azonnal menekültem, ahogy tanítottad! − úgy, olyan bűnbánóan mentegetőzött, hogy szinte már rossz volt nézni − te is tudod milyen jó a szaglásuk… hiába nyitottam egyszerre három portált… tudták melyikbe léptem be… − most már megint sírt. − Bocsáss meg kérlek!

− Ugyan ne butáskodj már! Örülök, hogy semmi bajod…− lépett hozzá a nővére, és zárta őt féltő szeretettel a karjai közé…

Hogy jó pár másodpercre így maradjanak…

Mialatt Petinek volt alkalma alaposabban szemügyre venni mindkét lányt.

Ismételten megállapította, hogy egyértelműen testvérek… nagyon szépek…

És egyáltalán nem fázósak!

Igazából most tudatosult benne az öltözékük.

A leginkább valamiféle fluoreszkáló kötött nyári ruhára hasonlító valami…

A mínuszban!

Amikor ő még így pulóverben is nagyon szerette volna már visszakapni a kabátját!

Amit a világért sem mondana ki!

Közben vége szakadt a testvéri ölelkezésnek… és Feb végre róluk is tudomást vett:

− Köszönöm fiúk! − fordult hozzájuk. − Nagyon bátrak vagytok.

Nyilvánvalóan ezt kijelentésnek szánta, és nem is várt rá választ.

De az ilyen „ciki” helyzetekben általában hallgatag Márkot, most mintha kicserélték volna, mégis válaszolt.

Ráadásul nem is akárhogy:

− Ugyan már, szóra sem érdemes! − legyintett „könnyedén”.

'Úgy csinál, mintha az imént ő nem is félt volna!'

Csalt mosolyt Péter arcára a bátyja egyértelműen „pávatánc” viselkedése.

Febnek viszont határozottan nem jött be a macsó stílus:

− De igenis az! − ripakodott rá Márkra.

Amint Péter nem igazán tudott mire vélni.

Nem úgy mint Thea:

− Na ezt jól megcsinálta − súgta oda neki.

És most már végre ő is mosolygott.

Méghozzá nagyon, de nagyon szépen!

− Legyinteni mert a nővérem szavára.

− Aaaha… − mormolta Péter válaszul… a nem igazán tudta mire.

Nem tehetett róla. Egyszerűen képtelen volt figyelni a lány szavaira.

Egyrészt a csodás mosolya miatt.

Másrészt pedig azért, mert már attól majd megvette az Isten hidege, hogy amaz miközben beszélt levette magáról az életmentő „kölcsöndzsekit”.

És megint abban az egy szál inkább nyári ruhának, mint pulóvernek nevezhető valamiben állt előtte.

− Ja!… és ezt pedig köszönöm szépen!… − nyújtotta vissza a kabátot.

Ő pedig hálásan érte kapott…

− De a szag!… − ezt már csak azután mondta, hogy fel is vette az emlékezetében élőnél valahogy most sokkalta melegebb ruhadarabot.

− Ezektől már nem kell félnem. − pillantott a békésen fekvő fenevadakra. − Jó darabig még szunyókálni fognak…

Magabiztos szavai ellenére jól láthatóan megborzongott.

És Peti biztosra vette, hogy a rossz emlék miatt.

− Mi volt ez az egész? − ébredt fel benne a kíváncsiság.

Thea szinte azonnal megdermedt.

Febet viszont nem ijesztette meg ennyire a kérdés:

− Szeretnétek tudni? − fordult feléje.

Láthatóan már megbékélt Márkkal.

Aki ezt felhívásnak vette egy újabb „kötözködésre”:

− Nagyon! −vágta rá.

A hangsúlyával nem is kérte, már majdhogynem követelte a folytatást.

Aminek ezúttal csak egy lesújtó, fagyos pillantás volt a jutalma.

Peti lassacskán kezdett rádöbbenni, hogy Thea nem is annyira viccnek szánta az előbbi megjegyzését.

'Feb tényleg nem tűr meg bármilyen hangnemet magával szemben… vagy esetleg Márktól mégis?'

A folytatás miatt ezt már maga sem tudta eldönteni.

− Hát jó! − legyintett még mindig bosszúsan, mégis lényegesen barátságosabban a lány.

Ami viszont, érthetetlen módon most meg a húgának nem tetszett:

− Ezt nem teheted meg! − kiáltott ijedten a nővérére.

− TE MEG AZT, HOGY ILYEN HANGNEMBEN BESZÉLJ VELEM! − villant ismét a fagyos tekintet… ezúttal Theára… majd szinte még ugyanabban a pillanatban le is csillapodott… már-már vészt jósló „vihar előttien”: − Különben meg, miattad van ez az egész, úgyhogy te fogod elmondani nekik!

− De… … azt… nem lehet!

Thea egyértelműen halálra rémült.

És Peti a szíve szerint hagyta volna a dolgot.

Feb azonban nem kegyelmezett:

− Megmentették az életedet − bökött a riadt kislány mellkasára. − Aklod aj hulad ava aulen! − fejezte be a saját nyelvén.

És a dallamos szavak varázserővel bírtak.

Thea alig észrevehetően bólintott… majd Péterék felé fordulva, szemmel láthatóan még mindig ugyanúgy feszélyezve a „tilostól”, de valami sokkal erősebb törvénynek engedelmeskedve beszélni kezdett:

− Szóval, hogy az elején kezdjem, mi aztékok vagyunk… illetve a leszármazottai azoknak, akik valaha az általatok csak aztékokként ismert néppel éltek egy „fedél” alatt − rajzolt idézőjelet az ujjaival a levegőbe − egyfajta párhuzamos dimenzióban… tudom, az aztékok azóta eltűntek… és a virágzó városaikat felemésztette az idő… a mi azonban továbbra is létezünk… csak éppenséggel nem mutatkozunk előttetek − ahogy egyre több mindent mondott ki, úgy melegedett bele egyre jobban az előadásba. − Viszont a… − kereste a megfelelő szót − …portáljaink ugyanúgy megvannak… azt kellett most használnom… amikor ezek az állatok − mutatott a három vanbergálra, igaz csak alig észrevehetően, de ismételten megremegő kézzel −, valahogy elszabadultak…

− Még szerencse, hogy nem lett belőle baj! − szaladt ki Peti száján a kéretlen megjegyzés.

Miközben ő maga is ugyanúgy beleborzongott a nemrég átélt pár perc „rémálom” felvillanó emlékébe.

− Hát igen − kontrázott Feb. − A vanbergálok kifejezetten ránk vadásznak már évezredek óta, tehát titeket simán békén hagytak volna, ha nem álltok az útjukba… de Theát csakis miattatok nem tépték darabokra!

− Aklon aj hulan ava nielen… az életem és a becsületem a tiétek − kapta szégyenlősen félre a tekintetét az „áldozat” − A nővérem az előbb ezt mondta a mi nyelvünkön… ezért árulhatom el nektek azt is, amit máskülönben nem lenne szabad.

− Nem azért csináltuk!… Nekünk nem kell a becsületed! − ellenkezett ijedten Péter. − Ne mondj semmi többet!

Nem tartotta érdemesnek magát arra, hogy ez az angyali teremtés megossza velük a népének talán legféltettebb titkát.

Márkot azonban mindezen „földhözragadt” dolgok nem zavarták.

Nyilván megint annyira el volt foglalva a saját gondolataival, hogy nem is hallotta Pétert.

− Miért nem ölitek meg őket?! − akadt le a vanbergál témakörnél.

− HAGYD MÁR ABBA! − Peti majd fel robbant dühében.

El nem tudta képzelni, hogy lehet ekkora egy érzéketlen tuskó a bátyja.

Hát nem érti, hogy Theának nem szabadna beszélnie ezekről?!