Tartalomjegyzék

Prológus - Ann

Brad

Ann

Brad

Ann

Brad

Ann

Brad

Ann

Brad

Ann

Brad

Ann

Brad

Ann

Brad

Ann

Brad

Ann

Ann

Köszönetnyilvánítás

Ajánló

Abby Winter

Treasure – Érezni akarlak

Prológus - Ann

– Ann! Egy futár téged keres.

Dugta be a fejét a raktár ajtaján Helen, a főnököm.

– Azonnal jövök – válaszoltam, de mire elfordultam a ma érkezett áruk dobozaitól, ő már sehol nem volt.

Letettem a kezemben lévő színes porcelán bögrét az egyik polcra, ami körbevette a raktár falát, majd izgatottan kisiettem a boltba.

– Jó napot!

– Jó napot! Ann Kingsley-t keresem.

– Már nem sokáig – szólt közbe a főnököm.

– Ne már, Helen! – kuncogtam. – Én vagyok – fordultam a futár felé.

– Csomagot hoztam önnek.

Bólintottam.

– Egy aláírást kérnék, ide.

Aláírtam az elém tolt papírt, majd kezembe vettem a kis kartondobozt. Végighúztam rajta az ujjamat, és fel sem néztem, úgy köszöntem el a kézbesítőtől.

Már alig vártam, és most itt van.

– Hadd nézzem! Bontsd már ki! – siettetett Helen.

– Jól van, nyugi – mosolyogtam. Ő is épp olyan izgatott volt, mint én.

Elvettem egy ollót a pénztárgép mellől, és felvágtam a ragasztás mentén. Felnyitottam a doboz fülét, kivettem az összegyűrt papírgalacsinokat, és előhúztam a műanyag zacskót. Hatalmasat dobbant a szívem. Kivettem egy darabot a gyöngyház színű papírokból.

– Gyönyörű – sóhajtott mellettem Helen.

– Igen, az – értettem egyet vele.

Ujjammal végigsimítottam az ezüst színű feliratot: Meghívó.

Lassan kinyitottam, majd fülig érő vigyorral olvastam tovább:

„Örömmel tudatjuk, hogy az előzetes elvárásoknak eleget téve, szerelmünket hivatalos formában is megerősítjük. Szeretettel várjuk Önt és családját, hogy velünk együtt legyenek részesei ennek a csodás napnak.”

– Kíváncsi vagyok, mit fog szólni Matt – latolgatta Helen.

– Tetszeni fog neki – jelentettem ki határozottan. – Hiszen a szöveg az ő ötlete volt.

Aztán eszembe jutott valami. Ránéztem az órámra. Ugyan volt még egy órám a Matt-tel megbeszélt ebédig, de gondoltam, meglepem.

– Nyugodtan menj csak – mosolygott Helen.

– Biztos?

– Igen, megleszek.

Nem vártam tovább. Visszaszaladtam az irodába a kabátomért, és már futottam is. Matt irodája csak két utcára volt tőlünk, így alig tíz perc múlva már az előcsarnokon keresztül vágtattam végig. Szerencsémre a lift éppen akkor érkezett.

– Szép napot! – köszöntöttem a kilépő férfiakat. Tudtam, hogy Matt-nek ma sok megbeszélése volt, és csak reméltem, hogy ők épp tőle jöttek, így ráér. Mikor felértem, végigszaladtam a folyosón, és elfordultam balra. Láttam, hogy Susan, Matt titkárnője épp telefonál, így csak meglobogtattam előtte a meghívót és mutattam, hogy bemegyek a vőlegényemhez.

– Ann, várjon!

Nem törődve vele, szaladtam az iroda felé. Hallottam, hogy szabadkozott a telefonálónak, majd utánam sietett. Már közel járt a hatvanhoz, így én voltam a gyorsabb.

Az első sokk akkor ért, mikor beléptem az iroda ajtaján. Matt asztala mellett ott volt a bőröndje és még egy utazótáska is.

– Matt? Itt vagy?

Mivel nem láttam sehol, elindultam a fürdőbe, ami az irodához tartozott. Balra fordultam, de akkor megint lefagytam. Egy női blézer volt a földön. Összeszorult a gyomrom. Rossz érzésem támadt. Lassan léptem még közelebb a csukott ajtóhoz. Amikor megláttam egy magassarkút, már teljesen biztos voltam benne, hogy mi folyik itt. Nem akartam az eszemre hallgatni, ami azt súgta, hogy húzzak el innen. A saját szememmel akartam megbizonyosodni róla, hogy nem tévedek. A hangokat hallva már nem volt kérdés, de azért lenyomtam a kilincset.

– Matt? – sikítottam, miközben a szám elé kaptam a kezemet. Susan is épp akkor nyitott az irodába.

– Elnézést, uram!

– Mi a franc? – fordult felém a vőlegényem. – Nem mondtam magának, hogy ne engedjen be senkit? – förmedt rá a mögöttem álló titkárnőre, aki azonnal elnézést kért, és távozott az irodából.

– Te? – kérdeztem döbbenten, mikor a lányra néztem. Nem akartam elhinni. Eve a szomszédunk volt már négy éve. El sem mertem képzelni, mióta tarthatott ez az egész. Miközben én szédülni kezdtem, ő sietve leugrott a mosdóról, próbálta rendbe szedni magát. Annyi legalább volt benne, hogy szégyellje magát. Nem mintha ez bármit is megváltoztatott volna.

– Ann! – tett felém egy lépést Matt, mikor megkapaszkodtam az ajtófélfában.

– Hagyj engem békén! – suttogtam.

Minden erőmre szükség volt, hogy megforduljak, és elinduljak kifelé.

– Ne csináld! Beszéljük meg!

– Mit akarsz ezen megbeszélni? Én idejövök, hogy megmutassam a meghívókat, hogy meglepjelek, erre…

Elcsuklott a hangom, nem tudtam befejezni. Jobbnak láttam elindulni. Nem akartam pont előttük teljesen szétesni. A földre dobtam a meghívókat, majd elindultam kifelé.

– Mire számítottál? Mindent te irányítottál! – kiabált utánam. Megtorpantam. Nem akartam elhinni, amit mondott. – Tényleg azt gondoltad, hogy ilyen nyálas senki vagyok? Aki mindenre bólint, mint egy kutya?

Megrogyott a térdem, de épp akkor nyúltam a kilincsért, így talán nem tűnt fel neki, mit váltott ki belőlem a vádaskodása. Minden hang a torkomon akadt, így reagálni semmi esélyem se volt. Ezzel azonban olajat öntöttem a tűzre.

– Úgyis elhagytalak volna! – ordította. Már tajtékzott a dühtől.

Ez volt a végső lökés. Hangosan felzokogtam, és a maradék erőmet összegyűjtve a lifthez siettem. Szerencsére senki nem figyelt fel rám, így viszonylag hamar elhagyhattam az épületet.

Fogalmam se volt, hogy jutottam haza. Eszembe se volt, hogy visszamenjek dolgozni. Mikor a lakásomba léptem, írtam Helennek egy üzenetet, hogy nem érzem jól magam, majd a padlóra rogytam, és addig sírtam, míg el nem fogytak a könnyeim. Mikor már a fejem is megfájdult és a végtagjaim is elgémberedtek, felálltam és a kanapéra feküdtem. Próbáltam kitalálni, hol rontottam el. Ostoroztam magam az emlékek visszaidézésével. Órákon át azon agyaltam, mióta tarthatott már ez.

Gondolataimból a telefonom csörgése riasztott fel.

– Hello, barátnőm – hallottam meg Liza vidám hangját. – Itt vagy? Ann?

– Igen – sóhajtottam bele pár pillanat múlva.

– Mi a baj?

– Matt.

– Mi a francot művelt az az idióta?

– Megcsalt.

– Micsoda?

Miközben felálltam a kanapéról, hogy igyak egy pohár vizet, egyfolytában hallgattam Liza szitkozódását.

– Oda megyek – jelentette ki magabiztosan.

– Nem kell.

Próbáltam győzködni, hogy megleszek, és ne aggódjon, holott én sem tudtam, mihez kezdek ezután. Közben a hálószobába indultam. Amikor már azt hittem, ennél durvább nem lehet, megláttam, hogy a komód fiókjai ki voltak húzva.

– Ezt nem hiszem el – suttogtam magam elé. Óvatosan lépkedtem közelebb. Nem akartam szembenézni a valósággal.

– Mondd már, mi van?

– Mindent elvitt.

– Rohadjon meg! Kit érdekel? Legyen boldog vele!

– Minden…pénzt.

– Tessék?

Nem jutottam szóhoz. Mivel intéztük az esküvőt, kivételesen nagyobb összegű készpénzt tartottunk itthon. Egy kisebb dobozban tároltuk a legalsó fiókban, amire néhány pulóvert pakoltunk. Tudtuk, hogy nem a legbiztonságosabb helyre tettük, de sosem fordult meg a fejemben, hogy pont Matt-től kellett volna elzárnom a pénzt.

– Mi lesz most? – kérdezte aggódva a barátnőm.

– Fogalmam sincs – válaszoltam erőtlenül.

Azt hittem, már elfogytak a könnyeim, de most újabbak áztatták az arcomat.

– Estére ott vagyok – hallottam meg Liza hangját. Válasz nélkül hagytam. Kiejtettem a kezemből a telefonomat, és a térdemre hajtottam a fejem. Percekig szitkozódtam, majd annyira eluralkodott rajtam a düh, hogy erőt adott ahhoz, hogy tovább folytassam a szoba rombolását. Összetörtem a képeket, a lámpát, szétdobáltam a díszpárnákat, majd kirohantam a konyhába, kinyitottam egy üveg bort, és az alkohol társaságában folytattam tovább az őrjöngést.

Órákkal később részegen feküdtem a padlón, és megfogadtam, hogy soha többé nem hagyom magam megalázni és kihasználni.

Brad

Egy újabb fasza nap a paradicsomban. Egykedvűen dőltem hátra a székemben, miközben a hangulat körülöttem már a tetőfokára hágott. London egyik legfelkapottabb bárjában ültünk a fiúkkal. Ugyan a koncert csak holnap lesz, de ők ragaszkodtak hozzá, hogy jöjjünk át korábban és rúgjunk ki a hámból. Igaz, ami igaz, elég húzós volt az utóbbi pár hét, így mindenkinek szüksége volt egy kis kikapcsolódásra. A baj csak az volt, hogy nekem most sem volt kedvem ehhez, ugyanúgy, ahogy az utóbbi időben sohasem. Nem tudom megmondani, mi változott, egyszerűen csak nem dobtak fel ezek a „Szedjünk fel egy nőt és keféljük halálra magunkat” hozzáállás. Valami másra vágytam, csak azt nem tudtam igazán megfogalmazni, mire.

– Haver! Ébresztő – lökte meg a karomat Scott.

– Baszki! – kaptam el a korsót.

A benne lévő sör fele a pulton, másik fele az ölemben landolt. Már egyikünk sem volt szomjas, de amíg én inkább befordultam a bennem lévő piától, Scott és a többiek vidáman vigyorogtak körülöttem.

– Bocsi! – vihogott. – Idd meg, aztán indulunk tovább! – adta ki akadozó nyelvvel a parancsot.

– Nekem elég volt mára!

Kiittam az utolsó kortyot, és próbáltam felállni. Nem ment olyan könnyen, mint ahogy azt gondoltam. Mielőtt leestem volna a bárszékről, Mike ugrott mellém.

– Jól vagy, haver? – röhögve kapta el a könyökömet, megóvva a pofára eséstől.

– Persze, persze – morogtam az orrom elé.

– Induljunk!

Kifizette a számlát, és mindannyian elindultunk kifelé. A bár előtt már várt minket a limuzin, amit Mike bérelt erre az alkalomra. Egy újabb fölösleges szarság, ami a sztársággal jár. Duzzogva szálltam be, és hallgattam, várva, hogy eldöntsék, merre induljunk. Abban biztos voltam, hogy megint nem úszom meg a londoni klubok világát. Míg ők egyezkedtek, én zsibbadtan bámultam kifelé az ablakon. Mivel tudtam, hogy innen nincs menekvés, úgy döntöttem, iszok valami erősebbet.

Isten áldja a minibár feltalálóját!

– Adj egy felest! – morogtam rá Danre, az együttes másik gitárosára. Tanácstalanul nézett Mike-ra. Ő volt a csapatkapitány, ha lehet ezt mondani. Szó mi szó, el tudott velünk szaladni a ló, és ilyenkor Mike volt az, aki valahogy megpróbálta kordában tartani a dolgokat. Hát mit mondjak, nem volt könnyű dolga, annyi szent.

– Ne csináld már! Külön kérvényt is be kell nyújtanom? – piszkáltam, és vigyorogva néztem előbb rá, majd Mike-ra. – Oh, a picsába! Akkor elintézem magamnak.

Mire átvergődtem volna a hűtőig, Dan kinyitotta és egy kis üveg whiskeyt dobott felém.

– Na, végre!

Úgy hajtottam fel a tartalmát, mintha egész este nem ittam volna semmit. Tudtam, hogy másnap istentelenül meg fogom bánni, de jelen pillanatban nem érdekelt. Arra vágytam, hogy elzsibbadjon az agyam, és ne kelljen semmivel se foglalkoznom. Hiába, kénytelen leszek bevallani, hogy kurvára elfáradtam. Ránéztem a többiekre. Mindegyik engem vizslatott.

– Mi van?

– Semmi – vágta rá Scott. – Csak érezd jól magad.

– Jól vagyok – dőltem vissza az ülésbe.

Tovább bámultam a város fényeit, hogy ne kelljen a legjobb barátaim szemébe néznem. Nem fűztem hozzá mást, nem volt rá szükség. Úgy ismertük egymást, mint a rossz pénzt. Pontosan tudták, hogy valami bánt, de tisztelték annyira a barátságunkat, hogy nem pofáztak bele az életembe. Épp elégszer tették már meg az utóbbi hetekben. Folyton csesztettek, hogy kerítsem elő a golyóimat, és szedjem össze magam. Nem voltam rá képes. Imádtam a zenét, imádtam a csapatot is, de egyszerűen világvége hangulatom volt. Az okát nem tudtam megfogalmazni, egyszerűen csak szerettem volna egy kicsit háttérbe húzódni. Erre igen kevés esélyem volt, mivel a turnénk közepén tartottunk. Holnap London, aztán egy kis pihenő, majd irány Európa, végül Amerika.

– Igyál még egyet! Az minden gondodat megoldja – vágott hozzám egy újabb kis üveget vigyorogva Scott.

– Scott! – morgott Mike.

– Most mi van? Olyan búvalbaszott már hetek óta. Kell neki egy kis kikapcsolódás.

– Vagy egy pszichológus – vágta rá Dan.

Olyan gyilkos pillantásokkal válaszoltam, amire nem tudott mit mondani, csak a kezét tartotta maga elé.

– Hagyjátok már! – karolt át a haverom. – Nincs szüksége másra, csak egy jó kis puncira.

Rajtam és Mike-on kívül mindenki vigyorgott. Épp tiltakoztam volna, hogy pont ebből van elegem, amikor a kocsi megállt egy nívós hely előtt. Nem is értettem, mi a francot keresünk mi itt. Egy exkluzív klub volt, hosszú, kígyózó sorral a bejáratnál. Még ki sem szállt mindegyikünk, máris fülsüketítő sikításoktól volt hangos az utca. Előbb Scott, Dan, majd Kyle szállt ki. Mike-kal mi még váltottunk egy sokatmondó pillantást, aztán fintorogva magára hagytam és követtem a srácokat.

Már a bejáratnál voltunk, néhány biztonsági őr gyűrűjében, amikor utolért bennünket. Tudtam, hogy már csak napok kérdése, és rám zúdítja a hülyeségét. Talán ő ismer a legjobban mindenki közül. Ez nem is meglepő, hiszen az egész a mi ötletünk volt. Taknyos kölykök voltunk, amikor megbeszéltük, hogy karácsonyra mindketten gitárt kérünk a szüleinktől. Abban a pillanatban, amikor a nappalink közepén kibontottuk az ajándékunkat, minden eldőlt. Próbáltak kordába tartani bennünket az ősök, de amint átléptük a középiskola kapuit, nem volt megállás. Ez lett a hobbink, majd a szenvedélyünk. De igazából nem lennénk sehol, Joe, a helyi kocsma tulajdonosa, és az ő kincse, a Treasure nélkül.

– Föld hívja Bradet!

Scott hátba verése zökkentett ki múltbeli kalandozásomból. Nyeltem egyet, hogy a gombócot eltüntessem a torkomból, és felé fordultam.

– Mi van? – ripakodtam rá. A pia már megtette hatását, így elég bunkó voltam.

– Meg ne harapj! Jézusom – vigyorgott, de a kezét nem vette le a vállamról. – Nézd, mit szereztem neked!

Alig foglaltuk el a helyünket a nekünk fenntartott VIP szektorban, máris négy lány állt a rendelkezésünkre. Szó mi szó, csinosak voltak, de mind egyforma volt. Kellett nekik néhány perc csillogás és hírnév. Elfordultam. Arra sem voltam képes, hogy rájuk nézzek, pedig az egyik szöszi igen csábítóan kacsintgatott.

– Ma passzolok. Jó lesz Mike-nak.

Tudtam, hogy veszett fejsze nyele, hiszen Mike nem nagyon élt az ilyen helyzetekkel, de mivel ők négyen voltak, mi meg öten, pont jó lett volna.

– Aha, ezt benézted! Már el is ment – lökte meg a vállam Scott, és elém tolt egy pohár borostyán színű löttyöt. Nagy nehezen felemeltem a fejemet, körülnéztem, és meglepetten vettem tudomásul, hogy a haverom megint itt hagyott bennünket. Észre sem vettem, mikor lépett le. Az előttem lévő pohár után nyúltam, és egy húzásra felhajtottam.

– Tényleg engem akarsz, Cica? – kérdeztem akadozó nyelvvel a szőke ciklontól. Ő nem válaszolt, csak közelebb jött, lehajolt, a mellkasomra tette a kezét, majd az ölembe fészkelte magát.

– Ez a beszéd, Brad! – kiabálták a többiek egyszerre.

Reagálni már nem tudtam, mert a szöszi ledugta a nyelvét a torkomon. Totál el voltam zsibbadva, így még ha akartam volna, se tudtam volna tiltakozni. De most, hogy nem kellett Mike vizslató tekintetét elviselnem, úgy döntöttem, nem is fogok ellenkezni.

***

– Ez most komoly? – Halványan érzékeltem Mike hangját. – A kurva életbe!

Próbáltam kinyitni a szemem, de nem volt egyszerű mutatvány. Olyan érzésem volt, mintha az agyam ott akarna kitörni a helyéről.

Hurrá, éljen a másnaposság!

Minden porcikám fájt, és olyan száraz volt a szám, hogy nem tudtam válaszolni. Jó pár percbe telt, mire végre hozzászokott a szemem a szobába betörő napfényhez.

– Rohadt élet! – morogtam.

Amikor végre sikerült hosszabb időre is nyitva tartanom a szemem, akkor tűnt fel, hogy valaki rám van tapadva. Balra fordítottam a fejemet, és akkor láttam, hogy a tegnapi szőke az. Óvatosan felemeltem a fejem.

– Baszki!

Még a szobáig se jutottunk el. A lakosztályunk nappalijában voltunk kiterülve.

– Jó reggelt! – bukkant fel mellettem egy másik nő feje.

– Most verd ki a fejedből! – Állapotomhoz képest rekord gyorsasággal kaptam el a kezét, ami már a farkam felé közelített.

– Minden reggel ilyen durcás vagy?

– Ezt sosem fogod megtudni, szivi!

Úgy ahogy voltam, teljesen meztelenül kászálódtam le a kanapéról, és léptem át a még mindig a földön nyújtózkodó fekete párducon. Mivel a lakosztályban mindegyikünknek külön hálója volt, és én nem ott aludtam, elvileg üresnek kellett volna lennie. De amint lenyomtam a kilincset, és benyitottam, rájöhettem, hogy rohadtul nem volt az.

– Scottie! Cseszd meg!

A haverom minden szégyenérzet nélkül, hátulról dugott egy nőt.

– Mindjárt végzünk – vigyorgott.

A fejemet csóválva hagytam őket magukra, és mentem az ő fürdőszobájába. Amikor beléptem, bezártam az ajtót. Nem akartam, hogy bármelyik nő utánam jöjjön. Így is eléggé rühelltem magam a tegnapiak miatt, pedig nem nagyon emlékeztem semmire. Talán jobb is volt így. Beálltam a zuhany alá, és vettem egy jó hosszú és forró fürdőt.

Mire egy szál törölközőben kimentem, már minden nő eltűnt, és a többiek a hatalmas konyhasziget körül falták a reggelijüket. Bementem a most már üres szobámba, belebújtam egy rövidgatyába meg egy pólóba, és visszatértem a többiekhez, akik néma csöndben falatoztak. Szerintem ők már túl voltak a Mike-féle észosztáson, így vártam, én mikor kapom meg az adagomat. Bár a gyomrom erősen tiltakozott, tudtam, hogy ennem kell, szükségem volt az energiára, így én is szedtem az omlettből a tányéromra, hogy egy kicsit erőre kapjak.

Hamarosan össze kellett cuccolnunk, és indulni a próbára, hangolásra a stadionba. Már vagy öt perce csatlakoztam a bandához, de senki nem szólt egy árva szót sem. Körbenéztem, de mindenki a reggelijével nézett farkasszemet. Amikor Mike-ra néztem, már tudtam, miért. Olyan gyilkos pillantásokkal méregetett, hogy kezdtem félni, de aztán nem tudtam szó nélkül hagyni.

– Mi a fasz bajod van már megint? – csaptam le a villát az asztalra. A többiek felszisszentek, és továbbra is kussban maradtak.

– Pont az – morgott Mike. – Jól mondod. Megint – tette le ő is a szendvicsét. – Tele van a tököm veletek. Minden egyes alkalommal nekem kell eltakarítanom a szart utánatok! – Idegesen ugrott fel a székéből és nézett végig rajtunk.

– Ki kért meg rá?

– Igen? Így állunk?

– Azért, mert neked nem áll fel a farkad a csajokra, nekünk még lehetnek jó napjaink – ugrottam fel én is.

Egymást méregettük az asztal fölött. A többiek készenlétben álltak, hátha verekedésre kerül a sor. Ősidők óta nem volt rá példa, de most nem lehetett kizárni. Én másnapos voltam, ő meg rohadt ideges.

– Cseszd meg, Brad! Nem csak rólam van szó, te idióta!

Távolabb lépett, és akkorát lökött a székén, hogy az nekiütközött az asztalnak, és a rajta lévő poharakból kilöttyent a kávé.

– Mi a faszt mondasz majd, ha a sajtó ezen fog lovagolni? Hm? Áruld már el nekem! Nem volt még elég szar az életünkben? Te tudod a legjobban, hogy a hiénák egy pillanat alatt szétkapnak bennünket, és baszhatjuk az egészet, amit kemény munkával értünk el! – A mondandója végére már üvöltött. – Mindegy. Nektek úgyis hiába beszél az ember, csak a farkatok után mentek!

Úgy vágta be a hálója ajtaját, hogy mindannyian összerezzentünk.

– Na, baszki – motyogott Scott.

– Azért igaza van – sóhajtott Dan.

– Jaj, el ne kezdd te is! – mordultam rá.

– Visszább kell vennünk, ha nem akarunk balhét – helyeselt Kyle is.

– Édes istenem! – temettem az arcom a tenyerembe.

Én is tudtam, amit ők, de igazság szerint egyikük sem hagyott ki sosem egyetlen egy felkínálkozó lehetőséget sem. Felemeltem a fejem és felhúzott szemöldökkel néztem őket.

– Jó! Igen, mi sem vagyunk szentek – folytatta Kyle.

– Pf!

– De szeretem ezt a zenekart, és benneteket is. Rohadtul nem akarom, hogy a meló rovására menjen, hogy nem tudunk csomót kötni a pöcsünkre. – Ő is felállt. – Nekem nincs más rajtatok kívül. Nem akarom megint elölről kezdeni. – A végén még a hangja is elcsuklott. – Szerintem nektek is megérné átgondolni. – Nagyot sóhajtott, majd magunkra hagyott bennünket.

Amikor már csak hárman voltunk, vártam, hogy Scott elüti valami poénnal a helyzet komolyságát, de csak üres tekintettel bámulta a kávéscsészéjét. Innen tudtam, hogy nagyobb a baj, mint gondoltam.

Visszaültem a székemre. Őszintén szólva, igaza volt Mike-nak. Mindenben. Tényleg közelítettünk afelé, hogy átessünk a ló másik oldalára. Még emlékszem, amikor apámék garázsában megfogadtuk, hogy nem leszünk olyanok, mint a nagyok. Most nem álltunk túl messze tőle. Nem vetjük meg a piát, a nőket, és Scottie-ék a drogot sem. Még kordában bírták tartani a dolgot, mondjuk, ebben nagy szerepe lehetett annak, hogy Mike-kal kikötöttük, hogy ha függővé válnak, repülnek a bandából.

Ránéztem a két itt maradt haveromra, és láttam, hogy komolyan gondolkodóba estek. Eltoltam a tányért magam elől, úgysem tudtam volna egy falatot sem lenyomni a torkomon, majd felálltam.

– Beszélned kéne vele – nézett rám riadtan Scott.

Láttam rajta, hogy tudja, neki is bőven volt szerepe abban, hogy idáig jutottunk. Mentségére legyen mondva, piszkosul be volt szarva.

Felsóhajtottam.

– Tudom.

Sosem mondtuk ki, de mindenki tudta, hogy ha mi ketten nem vagyunk Mike-kal, akkor ez az egész nem lett volna. Ha mi nem jövünk ki egymással, és nem rendezzük a dolgainkat, akkor az alapjaiban rázza meg a banda működését. Minden további szótépés fölösleges volt.

Egy szárnyaszegett veréb gyorsaságával indultam el a szobája felé. Nem igazán tudtam, mit fogok mondani neki. Az, hogy sajnálom, édes kevés lesz, ezzel tisztában voltam. Megtorpantam az ajtó előtt, vettem egy újabb mély levegőt, és kopogás nélkül benyitottam. Mike a hatalmas ablak előtt állt, és nézte a már mozgó várost. Biztosan észrevette, hogy beléptem, de nem szólt semmit, csak sóhajtott egyet. Becsuktam az ajtót magam mögött, de megtorpantam. Percekig némán állva próbáltam kitalálni, hol is kezdjem.

– Sajnálom – suttogtam. Jobb nem jutott eszembe. Miután semmi reakció nem volt rá, folytattam. – Ne haragudj! Igazad van.

Tettem egy pár lépést felé, de ő még mindig nem mozdult, csak gúnyosan felnevetett, mire megtorpantam. Tudtam, hogy ez nem lesz elég, és egy igazi gyökér voltam, de tőle nem szoktam meg ezt a stílust.

– Mi a szar volt a reggelidben? – fordult végre felém. Az arca gúnyosabb már nem is lehetett volna. Rohadt nagy bajban voltam.

– Amit beleraktál – válaszoltam.

Azért én sem fogtam vissza magam. Beszólásomra, mintha mosolyra rándult volna a szája széle. Épp csak egy pillanatra hagyta el magát. Mire én is elvigyorogtam volna magam, már rendezte is a vonásait. Újabb néhány kínos perc következett. Azt várta, hogy mondjam, amiért jöttem.

– Figyelj! Tudom, elszúrtuk. De hidd el, nekem sincs ínyemre.

– Ezt erősen kétlem. Nem úgy tűnt, mintha nagyon tiltakoztál volna a két nő ellen. Se tegnap, se máskor.

Igaza volt. Idegesen dörzsöltem meg a tarkómat.

– Pedig kurvára unom már – emeltem fel a hangomat, és feszülten kezdtem fel-alá járkálni a szobájában. – Én sem akarom már ezt, hidd el! – Még mindig csak a szőnyeghez intéztem a mondandómat. – Nyugalomra vágyom. Már nem vonzanak ezek a dolgok. Egy olyan lányt szeretnék magam mellett, akitől nem kapok idegbajt, amikor reggel kinyitom a szemem. Nem elzavarni akarom, hanem megölelni.

Nem tudom, miért most jött ki ez belőlem, de nem tudtam visszafogni magam. Bocsánatot kérni jöttem, erre lelki szemetesládát csináltam belőle.

– Hűha! Ez nem volt semmi.

Felnéztem rá, mert úgy hallottam, mintha mosolygott volna.

– El ne kezd! – mutattam rá.

– Eszem ágában sincs – emelte maga elé mindkét kezét. – De kíváncsian várom a folytatást.

– Baszki! – vettem egy mély levegőt. – Ne haragudj! Tudom, hogy nem veszthetem el a fejem, mert az a többiekre is kihat.

– Istenem! Micsoda egó – zsörtölődött.

– Megengeded, hogy befejezzem? – néztem rá mérgesen.

– Persze, elnézést – mondta nagyon komolyan, majd az ágyához sétált, és kényelembe helyezte magát.

– Azzal is tisztában vagyok, hogy mi ketten vagyunk az alapja ennek az egésznek. – Kijelentésemre felhúzta a szemöldökét, de mielőtt bele szólhatott volna, folytattam. – De elfáradtam – sóhajtottam, ahogy becsukta a száját.

Láthatta, hogy őszinte vagyok, és szerintem most először belefagyott a szó.

– Tisztában vagyok vele, hogy a lehető legrosszabbkor, de úgy érzem, ki vagyok égve. Már nem vonzanak a partik, a bulik és a könnyűvérű nők sem.

Vártam, hogy megint megpróbál félbe szakítani, de semmi reakciót nem láttam az arcán a döbbeneten kívül.

– Normális életre vágyom, már amennyire ez a zenekar mellett lehetséges, mert arról soha, senki kedvéért nem mondanék le. – Elkaptam róla a tekintetem, mielőtt folytattam volna. Próbáltam magamban megfogalmazni, mit is mondjak. Közelebb léptem hozzá, és ránéztem. – Megígérem, hogy mától felhagyok az olyan szarságokkal, mint a tegnapi. Tudom, hogy marketing szempontjából fontos, hogy itt-ott megjelenjünk és megmutassuk magunkat, de viselkedni fogok.

Vártam, mi lesz a reakciója, de percek teltek el, mire válaszolt. Felkelt, és megállt velem szemben.

– Nem is miattad aggódom igazán – mondta, mire csodálkozva néztem rá. – Igen, veled is bajom van, de csak azért, mert tudom, hogy ez nem te vagy, és utálnám magam, ha nem mondanám el, mit gondolok. – Szavaira egyetértően bólintottam. – A nagyobb gond szerintem Scott-tal és Kyle-lal van. – Újabb bólintás következett. – Nem akarom, hogy homokba dugjuk a fejünket, mintha nem lenne probléma, és amikor tényleg gond lesz, már késő legyen.

– Tudom, igazad van. De azért velük nem lesz ilyen könnyű erről beszélgetni.

– Igen. Azt még ki kell találni, hogy vegyük rá őket, hogy legalább egy kicsit visszafogják magukat.

– Főleg Scottie.

Én sem voltam vak. Láttam, hogy kezd kicsúszni a lába alól a talaj. Csak remélni tudtam, hogy tudunk rá hatni, valahogy.

– Igen. Leginkább ő lesz kemény dió. De bízom benne, ha látja rajtunk a változást, ő is kapcsol.

Igen, én ugyanígy gondoltam.

– Reméljük a legjobbakat.

Mike felém lépett, miközben már nyújtotta is a kezét.

– Ugye, most viccelsz? – néztem rá értetlenül. – Szent a béke? – nyúltam felé bátortalanul.

Pár másodpercig még húzta az agyamat, aztán megkegyelmezett.

– Naná! E nélkül nem is tudnám csinálni, haver.

Rövid ideig kezet fogtunk, de aztán egy férfias hátba verésre magához rántott.

– Gyere, menjünk! Nézzük meg ezeket a szerencsétleneket! Gondolom, már lerágták a körmüket.

– Igen, valószínű. Látnod kellett volna az arcukat – mosolyogtam felszabadultabban. – Komolyan be voltak tojva.

– Azt elhiszem.

Egymás vállát átkarolva, hangosan röhögve léptünk ki a nappaliba. Alig értünk ki, máris nyíltak sorban az ajtók. A srácok végtelen lassúsággal bújtak elő, mintha valamitől félniük kellett volna.

– Mi van már? Mire vártok? – kérdezte vigyorogva Mike.

– Talán valami jelre. Esetleg tapsra. Hogy biztosak legyünk benne, hogy fegyverszünet van – sunnyogott elő Dan.

– Nem kell aggódni. Minden rendben – veregette hátba Mike.

– Ennek igazán örülök.

Tovább nem is lovagolt a témán, ment, hogy összeszedje a cuccait. Kyle és Scott nem volt ilyen magabiztos. A küszöbről bámultak felénk, majd értetlenül néztek egymásra. Igazán jól ismerték már Mike-ot. Várták, hátha kapnak még a fejükre.

– Nyugodtan jöhettek. Tényleg nincs gond.

Akkorát sóhajtottak, mintha mázsás súlyoktól szabadultak volna meg. Valószínűleg így is volt.

– Király – léptek mellénk, majd a konyhába indultunk.

– Kösz – suttogta Scott a fülembe.

– Van mit – néztem a szemébe, hogy tudja, komolyan gondolom, amit mondtam.

Beleegyezően bólintott.

Szerencsére hamar túljutottunk a nehezén, és már jókedvűen, újra egymás vérét szívva kezdtük meg a pakolást.

– Brad, haver! Itt vagy? – kiabált be Kyle a szobámba.

– Itt vagyok – léptem ki a fürdőből, kezemben mindenféle hülyeséggel.

– Roy telefonált. Gary és a bandája már ott vannak. Kérte, hogy siessünk, amennyire tudunk.

– Gondolom, nem fogalmazott ilyen finoman – vigyorogtam.

Elég régóta ismertem már ahhoz a menedzserünket, hogy tudjam, ettől sokkal vulgárisabban adta elő magát.

– Valóban – röhögött Kyle is.

– Sejtettem.

– Öt perc, és készen vagyunk!

– Vettem az adást. Addigra én is kész leszek. – Felhúzott szemöldökkel nézte a kuplerájt az ágyon. – Ne szólj semmit! Kész leszek.

– Te tudod – mondta, azzal becsukta maga mögött az ajtót.

Mivel Roy nem bízta a véletlenre, kocsit küldött értünk, így fél óra múlva már a Wembley Stadionnál voltunk. Nem először jártunk itt, de mindig lenyűgözött az építmény kivitelezése. Ebben az új köntösében teljesen letaglózott. Az egyik kedvenc helyem lett. Amikor a sofőr megállt a nekünk fenntartott bejáratnál, már mindannyian mosolyogtunk. Kiszálltunk a feleslegesen nagy kocsiból, majd a bejárat felé indultunk. A fiúk már nagyon izgatottak voltak, így meg sem vártak minket, szinte szaladtak a próbára.

– Minden rendben lesz – karolta át a vállam Scott. Fülig ért a szája. Bólintottam, és mertem remélni, hogy igaza lesz.

A következő két óra pillanatok alatt eltelt. A szokásos nyüzsgésben alig vettem észre az idő múlását. Szerencsére a próba hibátlanul ment, ráadásul kiűzte a fejemből a felesleges gondolatokat. Ugyanúgy fel voltam spannolva, mint a fiúk. Még egy utolsót egyeztettünk, hogy minden tuti legyen, majd elfoglaltuk a VIP részt. Nem volt különösebb kívánságunk, de nem is lehetett okunk panaszra. Minden megvolt, amire vágyhattunk, sőt, még annál is több. Elfoglaltam a kanapét, eldőltem rajta, és elindítottam a kedvenc számaim listáját. Ez minden koncert előtt így ment, ezért a többiek már nem is akadtak fenn ezen a szokásomon. Ők mindig jókat sztorizgattak, poénkodtak, nekem viszont kellett egy kis magány. Mostanság egyre többször vágytam rá. Nem akartam arra gondolni, hogy a koncert után megint el kell mennem egy bulira, ahol mosolyognom kell és előadni, hogy minden oké. Lehet, hogy most így volt, de az ördög nem alszik. Féltem, hogy ez még csak a kezdet, és épp a lejtő tetején állunk.

– Brad! Ébredj! Fél óra és kezdünk.

Nem vettem észre, hogy kidőltem volna, de ezek szerint sikerült elaludnom, mert Mike már a fülesemet is kihúzta a fülemből, és úgy próbált felverni.

– Megyek.

Mivel már csak egyedül voltam, gyorsan összeszedtem magam, és csatlakoztam a többiekhez a színpad mögött. Az előzenekar még tolta a slágereit. Nem igazán jöttünk ki velük, de meg kellett hagyni, klassz zenét játszottak. Ráhangolódásnak pont jó volt. Mire befejezték az utolsó számot, már alig vártuk, hogy a színpadra léphessünk. Ez volt az, ami miatt nem adnám fel ezt sohasem. A szenvedély, amivel rajongtunk a zenéért, a zenekarért és a rajongókért, hihetetlen büszkeséggel és örömmel töltött fel mindannyiunkat. Összecsaptuk a kezeinket, és épp amikor szólítottak, felléptünk a színpadra. Éreztem, hogy ez az este különleges lesz, de ekkor még én sem tudtam, hogy mennyire.

Ann

A színpadhoz közel sikerült megállnunk, épp a legjobb helyen. Nem tört ki a nyakunk, ha az énekesre akartunk nézni, de még épp elég közel voltunk, hogy élvezhessük a koncert minden pillanatát.

Még több, mint egy óra volt a kezdésig, de Liza szerint még épp időben érkeztünk. A helyünket tekintve biztos, csak azt nem tudtam, mit fogunk csinálni a fennmaradó időben. Soha életemben nem voltam még ekkora koncerten. Persze kisebbeken igen, klubokban, más szórakozóhelyeken, de ekkora bulin még nem vettem részt. Izgatott voltam, mert a kedvenc zenekarom koncertjére hozott el a legjobb barátnőm.

Kerek szülinaphoz nagy buli dukál – mondta, amikor szóhoz sem jutottam a jegyek láttán. Sejtettem, hogy nem hagyja ki, és mesterkedik valamiben, de arra nem gondoltam, hogy ehhez vonatra kell ülnöm, és Londonba kell utaznom. De ahogy mindig, most is számíthattam rá. Tudta, mire van szükségem.

Nem mondom, hogy nem mérlegeltem a harmadik X átlépésével, hogy mit rontottam el, és mire vágyom még. A baj az volt, hogy a lista mindkét oldala elég hosszú volt, és Liza ezt tudta. Már húsz éve voltunk barátnők, és semmi túlzás nincs abban, ha azt mondom, hogy csak egymásra számíthattunk.

Nem volt túl kegyes hozzánk az élet. Az ő anyukája rákos volt, és meghalt, amikor Liza hatéves volt. Az apukája teljesen tönkrement lelkileg, és csak jóval később tudta összeszedni magát. Akkor is inkább úgy döntött, hogy új életet kezd, és másik családra vágyik. Lizát mellékpályára állította, pedig tíz éven át gondoskodott róla, mosott, takarított és amikor elég nagy lett, főzni is megtanult. Ha nincs az én drága nagyim, akkor nem is tudom, mi lett volna vele. Nem tehetett róla, de pont ugyanúgy nézett ki, mint az anyukája, és ezt Mr. Newton nem tudta megemészteni. Látni sem bírta, nemhogy gondoskodni róla. Pár éve aztán jelentkezett, de akkor Liza döntött úgy, hogy nem kíváncsi rá. Nehéz hetek voltak, de mellette voltam. Pont úgy, mint ő, amikor az én szüleim haltak meg.

Igen, a sors fintora, hogy úgy mentek el egy óriási veszekedés után, hogy még csak bocsánatot sem tudtam kérni tőlük. És mindezt egy hülye szülinapi buli miatt. Azóta sem telt el egyetlen egy alkalom sem, hogy ne éreztem volna lelkiismeret furdalást, főleg azokon a napokon, amikor a baleset évfordulója volt. Mindig nagyon féltettek, de próbáltak mindent megadni, amit csak lehetett. Egyke gyerek voltam, és a féltő gondoskodásuknak is oka volt. Volt egy testvérem, aki betegen született, és kétéves korában meghalt. Az én érkezésemre sok évet kellett várniuk, és amikor végre megjöttem, rajtam akarták behozni a lemaradást. Most már tudom, hogy milyen szerencsém volt velük, de kordában tartani egy tinédzsert, nem egyszerű, és én sem könnyítettem meg a helyzetüket. Múltbéli kalandozásomból Liza ébresztett fel.

– Jól vagy? – simított végig a karomon.

– Igen – feleltem, és még bólogattam is, mert alig értettük egymás szavát a körülöttünk lévő zsivajban.

Észre sem vettem, hogy az előzenekar már hangolt a színpadon. Liza a fejét csóválta és a kezét az arcomhoz emelve, letörölte egy legördülő könnycseppemet. Gyorsan hátrább léptem, és két tenyeremet végighúztam az arcomon.

Francba!

Nem akartam sírni; ma nem. Nem akartam elrontani Liza napját. Nagyon készült rá, hogy jövök, és hogy végre együtt tölthetünk pár hetet. Vettem egy nagy levegőt, közelebb léptem hozzá, és átöleltem.

– Semmi baj, ne aggódj! Bulizzunk egy jót! – A szemébe néztem és rámosolyogtam. Csillogó szemekkel nézett rám, pontosan tudta, mire gondoltam.

– Rendben.

Épp végszóra csaptak a húrok közé a színpadon álló zenészek. Mindketten odakaptuk a tekintetünket. Az énekes mély orgánuma libabőrt csalt a karomra. A számomra teljesen ismeretlen rock együttes már pár szám elteltével hatalmas bulihangulatot teremtett. Úgy tomboltunk rá mi is, mintha ezer éve ezt hallgatnánk. Szuper tehetségesek voltak, és szerintem bőven túllőtték a feladatukat. Majdnem egy órát játszottak, és ahhoz képest, hogy nem igazán voltam oda az ilyen fajta rock zenéért, kellően felturbóztak. Alig bírtam fékezni magam, amikor elköszöntek. Sikítottam, integettem, teljesen megvadultam. Az énekes küldött is egy csókot, miközben rám kacsintott. Ettől azonban lefagytam. Miközben Liza eszét vesztve rángatta a karomat, én megálltam, és tátott szájjal bámultam a színpadra.

Ez most tényleg nekem szólt?

– Jó szórakozást neked – mondta újra a szemembe Gary, minden kétségemet eloszlatva ezzel. Most, hogy az előbb bemutatta a zenekar tagjait, a dobos meg őt, így már a nevét is tudtam.

Ilyen nincs!

Tátogtam, mint a hal, reagálni egyáltalán nem voltam képes.

Szép! Biztos azt gondolja, hogy egy üresfejű liba vagyok! Gyerünk, Ann! Találj ki valamit!

Már hátat fordított, és lépett a dobszerkóhoz közeli vizes flakonjáért, amikor két ujjamat a számba véve, fütyültem neki egyet. Most én élénkültem fel, Liza meg állt mellettem kővé dermedve. Nem mostanában voltam így felhúzva, de most ezt nem hagyhattam annyiban.

Gary lassan megfordult, és azonnal rám nézett, pedig bárki más is lehetett volna. A szemében pajkosság villant. A szívem nagyot dobbant, amikor a színpad széléhez lépett, majd leugrott közénk. A kordonhoz lépett, majd felém nyújtotta a kezét. Az előttem álló két-három ember kicsit odébb lépett, így én is oda tudtam tartani a kezem. Liza még mindig sokkban állva figyelte a körülötte zajló eseményeket.

Amikor Gary megfogta a kezem, a szájához emelte, és egy lágy csókot lehelt rá. A szívem úgy vert, hogy azt hittem, kiszakad a helyéről. Fülig érő szájjal figyeltem, ahogy egy kicsit tovább ott tartotta az ajkát, miközben egy pillanatra se vette le rólam a szemét.

Micsoda pasi!

Nem igazán volt a zsánerem, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem volt rám hatással.

– Ég veled, kislány – mondta, mielőtt elengedte a kezem, és felugrott a színpadra.

Még utoljára felém pillantott, és a fejét csóválva, mosolyogva leszaladt a lépcsőn, ami gondolom, az öltözőkhöz vezetett. Kacérkodtam a gondolattal, hogy vajon milyen lehet ott hátul, miről beszélgethetnek ilyenkor, mit csinálhatnak.

Míg ezen agyaltam, levették a fényeket, minden hangszer elcsendesült, majd a tömeg visítani kezdett. Olyan hangosak voltunk, hogy a fülem sípolt, de izgatott lettem tőle. Ránéztem a barátnőmre, de csak annyit láttam, hogy csóválja a fejét és mosolyog. Megrángattam a kezét és felmutattam a hüvelykujjamat. Ennél jobban nem is indulhatott volna a buli. Egyszer csak ő is felvette a ritmusomat, és együtt kezdtünk ugrálni. A színpad feletti reflektorok felkapcsolódtak, és akkor láttam meg, hogy a dobos már fenn is volt a színpadon. Tudtuk, hogy mi fog következni. Jönnek Ők!

Nem is várattak minket sokáig. Amikor megszólaltak az első akkordok, a tömeg hangosan, a zene ritmusára kezdte üvölteni az együttes nevét: Treasure! Treasure! Treasure!

Lizával mi is bekapcsolódtunk, és már alig vártam, hogy a többiek is feljöjjenek. Egyszer csak meghallottam az énekes, Brad hangját. Teljesen megvadultam. Mindent tudtam róluk, amit csak nyilvánosságra hoztak velük kapcsolatban. Bár nem voltam az a mindenhova utánuk futó rajongó, de az eddig megjelent összes dalukat kívülről fújtam. Amikor a közönség is vele együtt énekelt, Brad szépen sorban felhívta a többi tagot.

– Szép jó estét, London! – köszöntött minket.

Ha lehet, még nagyobb volt az ujjongás, mint korábban.

– Ha nincs ellenetekre, buliznánk egyet.

Megint zúgni kezdett a fülem a visításoktól.

– Ehhez azonban szükségem lesz a többiekre is. Lássuk akkor. Már veri a kedvenc szerkóját, Scott.

A kócos barna hajú zenész integetés gyanánt trükközött a dobverőkkel, majd anélkül, hogy kiesett volna a ritmusból, tovább játszott.

– Jöjjenek a húrok királyai! Dan és Mike! Helló, srácok!

A két, majdnem egyforma magas gitáros szintén integetve lépett fel a színpadra. Vigyorogva akasztották a nyakuba a hangszereiket.

– És végül, de nem utolsó sorban, köszöntsétek a zenekar billentyűsét, Kyle-t!

A rövidhajú srác volt a legújabb tagja a zenekarnak. Miután leült a hangszere mögé, feltűrte a könyökéig a pólója ujját, megmutatva a karján végigfutó tetoválásokat. Amint elhelyezkedett, ő is bekapcsolódott a többiekhez.

– Sziasztok! Én Brad vagyok, és ez itt a Treasure! – üvöltött a mikrofonba.

Megbabonázva néztem a tőlem alig két méterre álló énekest. Hihetetlen volt, hogy ilyen közelről is láthattam. Még sosem hallgattam őket élőben, és számítottam rá, hogy nem kell csalódnom, de a látványra nem voltam felkészülve. Abba is hagytam az ugrálást, és szó szerint bámultam, miközben ő énekelni kezdett. Azért élőben egészen más volt, mint CD-ről vagy internetről hallgatni. A bőröm megint libabőrös lett és bizseregni kezdtem. Amikor a színpad széléhez jött, nagyot dobbant a szívem.

Atyaég!

Magas volt, nagyon magas. Legalább egy fejjel biztos, hogy fölém tornyusolt volna, ha mellé állok, de így lentről még durvábbnak hatott a különbség. Egy fekete farmert meg egy zöld pólót viselt, valami felirattal. Miután végignéztem rajta, az arcára pillantottam. Az újságokban és az interneten is piszok jóképűnek tűnt, de így élőben. Basszus! Neki aztán nem sok retusálásra volt szüksége.

Francba!

Ha azt hittem, hogy Gary volt rám hatással, akkor nagyot tévedtem.

Mi az ördög van velem?

Még mindig mozdulatlanul álltam, amikor vége lett az első számnak.

– Mi bajod? – rángatta meg a karomat Liza.

– Semmi – hazudtam.

Mit mondtam volna? Hogy mindjárt lecsúszik a bugyim egy vadidegen pasi láttán?

Szerencsére nem tudott tovább faggatni, mert Bradék belekezdtek egy következő zenébe. Én továbbra is próbáltam nem szétcsúszni, de olyan hatással volt rám, mint ezelőtt senki. Nem is tudom, hogy az adrenalin volt a felelős ezért, vagy Brad kisugárzása. Még jó, hogy egy lassabb szám következett, így nem tűnt fel, hogy én még mindig leforrázva álltam egy helyben.

Aztán egyszer csak rám nézett. Abbahagytam a hajlongást a zene ütemére, és én is a szemébe néztem. Ekkor elakadt a szava. Megakadt a szövegben, de másnak talán nem tűnt fel, mert a közönség folytatta. Már azt hittem, hogy én is csak képzelődtem, de akkor Dan lépett oda hozzá, súgott valamit a fülébe, ezzel megszakítva a bámészkodásunkat. Brad hátrébb lépett, és amíg ő ivott egy kis vizet, addig Mike vette át az irányítást. A hangját hallottam, de mást nem érzékeltem, mert én ugyanúgy követtem a tekintetemmel a kedvenc énekesemet.

Mi volt ez? Ő is érezhetett valamit? Ez lehetetlen!

Pár perc szünet után visszajött, és mintha mi sem történt volna, folytatta a koncertet.

Remek, akkor ennyi volt. Ebbe megint csak én képzeltem bele többet. De mit is vártam?

Megráztam magam, és folytattam a bulizást. Nem is volt semmi baj, egészen a következő lassú számig. Ekkor becsuktam a szemem, és úgy andalogtam, énekelve a többiekkel a szöveget. Egyszer csak azt éreztem, hogy Liza megint rángatja a karomat, de nem akartam kinyitni a szemem. Jól éreztem magam, és nem akartam megint Brad szemébe nézni. Jó volt ez így nekem.

Aztán egyszer csak úgy éreztem, mintha elmozdultak volna egy kicsit a mellettem állók. Azonnal kipattant a szemem, és földbe gyökerezett a lábam.

– Oh, a francba! – csúszott ki a számon.

Brad állt előttem. Közvetlen előttem, két izomagyúval körülölelve. A dal még mindig tartott, így olyan volt, mintha nekem énekelt volna. Gyönyörű látvány lehettem, mert a szám is tátva maradt, amikor leesett, hogy tényleg nekem énekelt. Olyan közel állt hozzám, hogy simán meg tudtam állapítani a szeme színét. A gyenge fényviszonyok mellett is látszott, hogy kék színű. Az a fajta, amiben szívesen elvesznék.

Basszus! Mi folyik itt ma este?

A refrén következett, amikor kinyújtotta a karját, és ujjaival végigsimított az arcomon. Az érintése után olyan érzésem lett, mintha meggyújtották volna a bőrömet. Amikor odakaptam a kezem, egy szexi mosolyt villantott rám.

Jézusom!

A gyomrom is bizseregni kezdett, millió pillangó könyörgött a szabadulásért. Legutoljára akkor éreztem ilyet, amikor az első szerelmem megcsókolt.

Azt vártam, mikor ébredek fel ebből az álomból, de nem ez történt. Brad lassan nyúlt a kezemért, és majdnem ugyanúgy ismétlődött meg a korábbi jelenet, azzal a különbséggel, hogy amikor megérintette a bőrömet, felszisszentem. Valamit ő is érezhetett, mert odakapta a tekintetét, de nem engedett el. Az utolsó sorokat úgy énekelte, hogy még csak nem is pislogott. A kezem még mindig az övében volt, amit lágyan cirógatott a hüvelykujjával.

Basszus! Lehetséges, hogy már ettől felizgultam?

Újabb kísérletet tettem, hogy elvegyem a kezem, de ő rászorított, majd amikor vége lett a számnak, megcsókolta.

Mennyivel másabb volt, mint Gary!

Elfordult, felugrott a színpadra, mire a srácok csak a fejüket forgatták. Szexi vigyorral az arcán folytatta a koncertet.

– Mi az ördög volt ez? – ordított Liza a fülembe.

– Nem tudom – tátogtam.

– A francba, Ann! Ez aztán a szülinapi meglepetés – vigyorgott rám, miközben a fülembe duruzsolt. – Bár ezt nem én intéztem.

Megütöttem a vállát, és vele nevettem. Nem sokáig. Az utolsó számhoz Brad felhívta az előzenekart, és ezzel Gary-t is a színpadra. Nem is volt semmi baj, úgy körülbelül a szám feléig, amikor is Gary letérdelt, a szemembe nézett, és újra nekem énekelt. Zavartan mosolyogtam rá, mert ugyan cirógatta az önbizalmamat, hogy két ilyen pasi is legyeskedik körülöttem, de közel sem éreztem azt a bizsergést, mint Bradnél. Gondolom, Lizának bejött, mert ujjongani kezdett mellettem, és amikor ránéztem, bátorítóan rám kacsintott. Én alig észrevehetően csóváltam a fejem, hogy tudassam vele, nem igazán vagyok oda az ötletért. Szerencsére ismertük annyira jól egymást, hogy ennyiből is tudta, mit szeretnék. De nem volt rá ideje, akármit is akart csinálni, mert Brad is a színpad szélére állt, teljesen megvadítva ezzel a közönséget.

Éreztem, hogy ebből semmi jó nem fog kisülni. Ahogy ránéztem, hatalmasat dobbant a szívem. Ott álltam egy eléggé kínos szituációban, de még soha nem éreztem ennyire felpörgetve magam.

Istenem!

Most, hogy egymás mellett álltak, egyértelműen Brad vitte a prímet. Az előbbi akciójakor nem volt lehetőségem, hogy legeltessem rajta a szemem, így ezt most tettem meg. A szeme is hihetetlen volt, de az összhatás sem volt semmi. Amikor észrevette, hogy őt nézem, rám kacsintott. Nem mondom, hogy népszerű lettem a környezetemben állók között, de most nem is érdekelt. Minél tovább néztem, annál inkább lenyűgözött. Tudtam, hogy vannak tetoválásai, de a kézfején lévőt még nem láttam. Nem tudtam kivenni, mit ábrázol, de nem volt időm töprengeni, mert ez a két bolond meglökte egymást. Jobban mondva, Gary lökte arrébb Bradet.

Basszus! Csak nem akarnak egymásnak esni a színpadon?

Riadtan néztem a barátnőmre, aki egy pillanatig sokkosan figyelte őket, majd visítani kezdett, mintha egy boxmeccsen lennénk. Nem is voltunk messze tőle, mert a Treasure két gitárosa azonnal Brad mellett termett, és várták, mi lesz a következő lépése. Hamar választ kaptunk erre mindannyian. Miután pár percig még kakaskodtak, elindult egy következő szám. Gondolom, előzetes forgatókönyv szerint haladtak, mert nem is volt kérdés a folytatás. Pechemre ez egy lassú szám volt. Amikor minden fényt levettek, mindenki bekapcsolta a telefonja vakuját. A kivetítőkről láttam, hogy fantasztikusan jól nézett ki, hiszen rengetegen voltunk. Amikor újra a színpad felé fordultam, megint sokkolódtam. Brad újra előttem állt. Tátott szájjal, félve néztem körbe. Gyorsan Gary-re néztem, akit a többiek próbáltak lebeszélni valamiről, miközben egy percre sem akadtak meg a zenélésben. Amikor Brad végigsimított a karomon, azonnal ránéztem. A levegő is bennem szorult, amikor megláttam a tekintetében bujkáló vágyat.

Lehetséges ez?

Én csak egy koncertre jöttem. Csak egy jót akartam bulizni a legjobb barátnőmmel. Most meg mi van? Ácsingózok egy olyan pasi után, aki soha nem lehet az enyém.

A refrén alatt egyfolytában a szemembe nézett, és mire feleszméltem, a barátnőm kezébe nyomta a mikrofont, két keze közé vette az arcomat, majd megcsókolt.

Atya Úr Isten!

Úgy csókolt, mint még senki azelőtt. Épp ezért reagálni sem tudtam. Úgy álltam ott, mint akit leforráztak. Éreztem, hogy elmosolyogja magát, majd elhúzódik.

Nagyképű barom! Na, most figyelj!

Elkaptam a karját, mielőtt magamra hagyhatott volna. Felhúzta a szemöldökét, és huncut félmosolyra húzta a száját. A derekára tettem a kezem, és közelebb húztam, majd megcsókoltam. Ő nem tétovázott, azonnal viszonozta. Több ezren voltak körülöttünk, de én semmit nem érzékeltem a külvilágból. Eszméletlen volt. Mintha mindig is ezt csináltuk volna. A tarkómra tette a kezét és nem engedett el. Percekig így faltuk egymást, mire Mike hangja ütötte meg a fülemet.