Gabriel
García
Márquez

Egy emberrablás
története

– részlet –

Fordította Székács Vera

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Gabriel García Márquez
Noticia de un secuestro
Mondadori, Barcelona, 1996

© Gabriel García Márquez, 1996
Hungarian translation © Székács Vera, 1997

Köszönetnyilvánítás

Maruja Pachón és férje, Alberto Villamizar 1993 októberében azt javasolták nekem, hogy írjam meg egy könyvben mindazokat a viszontagságokat, amelyeket Maruja az emberrablók fogságában töltött hat hónap alatt átélt, és azt az elszánt küzdelmet, amelyet Alberto folytatott felesége kiszabadításáért. A könyv első változatából már jó adag elkészült, amikor rájöttünk, hogy Maruja elrablását nem lehet függetleníteni attól a másik kilenc emberrablástól, amelyet ugyanabban az időben követtek el az országban. Valójában nem tíz, egymástól független emberrablás történt – ahogy első látásra gondoltuk –, hanem tíz nagyon jól kiválasztott ember együttes elrablása, amelyet ugyanaz a banda követett el, egy és ugyanazon céllal.

Ez a késői felismerés arra kényszerített bennünket, hogy elölről kezdjük a könyvet, új szerkezetet adjunk neki, és nagyobb lélegzetűre hagyjuk, hogy minden fontos szereplőjének meglegyen a maga jól körülhatárolt személyisége és mozgástere. Ez a technikai megoldás labirintusszerű történetet eredményezett, mely eredeti formájában túl zavaros és végeérhetetlen lett volna. Így azonban az egy évre tervezett munka majdnem három évig tartott, mindvégig Maruja és Alberto odaadó és hasznos közreműködésével; az ő személyes visszaemlékezéseik képezik a könyv tengelyét és vezérfonalát.

A fontosabb szereplők közül akiket csak tudtam, kifaggattam, és mindegyikük nagylelkűen hajlandó volt felkavarni leülepedett emlékeit, és a kedvemért újra feltépni azokat a sebeket, melyeket talán már szerettek volna elfelejteni. Fájdalmuk, türelmük és haragjuk öntött belém bátorságot, hogy teljesítsem ezt a későn rám szakadt feladatot, életem legnehezebb és legszomorúbb feladatát. Csak azt sajnálom, hogy tudom, a könyv lapjain mindegyikük csak a halvány visszatükröződését fogja látni mindannak a szörnyűségnek, amit a valóságban elszenvedett. Elsősorban a két megölt túsz – Marina Montoya és Diana Turbay – családtagjai, különösen Diana Turbay anyja, Nydia Quintero de Balcázar asszony: az a néhány megrendítő beszélgetés, amelyet vele folytattam, felejthetetlen emlék marad számomra.

A kudarcélményben még két személy osztozik velem: azok, akik velem együtt végigkínlódták a könyv összeácsolásának kényes munkáját: Luzángela Arteaga újságírónő, aki egy orvvadász elszántságával és teljes titoktartásával eredt a sok elérhetetlen adat nyomába, és Margarita Márquez Caballero, unokatestvérem és magántitkárnőm, aki az áttekinthetetlen alapanyag leíratásában, rendezésében, ellenőrzésében és titkainak megóvásában nyújtott segítséget, miközben mi többször is úgy éreztük, hogy végképp zátonyra futottunk.

A könyv minden főszereplőjének és munkatársának örök hálával tartozom, amiért lehetővé tették, hogy ne merüljön feledésbe ez a bestiális dráma, amely sajnos csak egyetlen epizódja annak a bibliai méretű holokausztnak, amely több mint húsz éve pusztítja Kolumbiát. Nekik ajánlom a könyvet, és velük együtt minden kolumbiainak – ártatlanoknak és bűnösöknek egyaránt –, abban a reményben, hogy ez a könyv soha többé nem történik meg velünk.

G. G. M.
Cartagena de Indias, 1996. május

1

Mielőtt beült a kocsiba, hátranézett, hogy nem figyeli-e valaki. Este hét óra öt perc volt, Bogotában. Egy órával azelőtt sötétedett be, a Nemzeti Parkban alig égett egy-két lámpa, és a fák csupasz ágai kísérteties alakzatokat rajzoltak ki a felhős és komor égre, de nem látott semmi olyat, amitől félnie kellett volna. Maruja a rangja ellenére a sofőr mögé ült be, mert mindig is úgy gondolta, hogy az a legkényelmesebb hely. Beatriz a másik ajtón szállt be, Maruja jobb oldalára. Aznap a szokásosnál majdnem egy órával később végeztek, és a délután végigült három unalmas értekezlet után mindketten fáradtak voltak. Különösen Maruja, akinél előző este vendégség volt, és alig három órát aludt. Kinyújtotta megdagadt lábát, fejét az ülés támlájára hajtotta, lehunyta a szemét, és odaszólt a sofőrnek:

– Haza, énhozzám, legyen szíves.

Minden este más és más útvonalon mentek haza, részben a biztonság, részben a dugók miatt. A Renault 21 új volt és kényelmes, és a sofőr fegyelmezett óvatossággal vezetett. Aznap este a Körgyűrű látszott a legalkalmasabb útnak észak felé. Mind a három közlekedési lámpa zöldet mutatott, és az esti csúcsforgalom se volt olyan sűrű, mint máskor. De még a legrosszabb napokon se tartott tovább fél óránál, amíg az irodából hazaértek Marujához, a Harmadik utca 84A-42-be; a sofőr onnan aztán hazavitte Beatrizt is, aki hét sarokkal arrébb lakott.

Maruja neves értelmiségi családból származott, melyből több nemzedéknyi újságíró került ki. Maga is újságíró volt, és többször is kitüntették. Két hónapja nevezték ki a Focine, az állami filmgyár igazgatójává. Beatriz, a sógornője és személyes munkatársa nagy gyakorlattal rendelkező fizikoterapeuta volt, aki a változatosság kedvéért egy időre más munkát választott. A Focinében főleg a sajtókapcsolatokkal foglalkozott. Egyiküknek sem volt semmi félnivalója, de Maruja az előző év augusztusa óta, amikor a kábítószer-maffia kezdte elrabolni az újságírókat, összevissza, ahogy jött, szinte önkéntelenül hozzászokott ahhoz, hogy hátranézzen.

Félelme ezúttal nem volt alaptalan. Bár a Nemzeti Park kihaltnak látszott, amikor a kocsiba beszállva hátranézett, nyolc ember lesett rá. Az egyik egy 190-es sötétkék Mercedes volánjánál ült, a kocsi az úttest túloldalán parkolt, és hamis bogotái rendszámtáblája volt. A másik egy lopott sárga taxi volánja mögött. Négy farmernadrágos, tornacipős és bőrdzsekis alak a park sötétebb részén járkált fel-alá. A hetedik, egy magas, jóképű férfi, könnyű szövetöltönyt viselt, és aktatáska volt a kezében, hogy fiatal üzletembernek látsszon. Az akció felelőse valamivel messzebbről, a túlsó sarkon lévő presszóból figyelte, hogyan valósul meg az első lépés, amelyre huszonegy napi gondos és alapos próbával készültek fel.

A taxi és a Mercedes mindvégig szorosan követte Maruja kocsiját: már az előző hétfőtől kezdve követték, hogy megfigyeljék az útvonalait. Körülbelül húsz perc múlva befordultak az út jobb oldalán nyíló 82-es utcába: a vörös téglás ház, ahol Maruja a férjével és az egyik fiával lakott, alig kétszáz méterre volt a saroktól. Alighogy Maruja kocsija elindult fölfelé a meredek lejtőn, a sárga taxi elébe vágott, leszorította az úttest bal oldalára, úgyhogy a sofőr kénytelen volt teljes erővel beletaposni a fékbe, hogy ne ütközzenek össze. A Mercedes majdnem ugyanabban a pillanatban megállt mögöttük, és hátrafelé is elzárta az utat.

A taxiból három férfi szállt ki, és határozott léptekkel odamentek Maruja kocsijához. A magas, jól öltözött férfi valami furcsa fegyvert tartott a kezében: Maruja puskának látta, rövid puskatussal és hosszú, vastag csővel, amely olyan volt, mint egy látcső. Valójában kilenc milliméteres, hangtompítós Mini Uzi volt, amellyel harminc lövést lehetett leadni, egyenként vagy két másodperces sorozatban. A másik két támadónál is gépfegyver és pisztoly volt. Azt viszont, hogy a mögöttük álló Mercedesből is kiszáll három férfi, Maruja és Beatriz nem látta.

Az akció olyan gyorsan és összehangoltan zajlott le, hogy Maruja és Beatriz csak egy-egy mozzanatra tudott visszaemlékezni az alig két percig tartó támadásból. Öt férfi vette körül az autót, és egyszerre mindhármukat szakszerűen kezelésbe vették. A hatodik, gépfegyverrel a kezében, az utcát figyelte. Maruja agyán átfutott a gondolat, hogy nem csalt az előérzete.

– Ángel, menjen tovább – kiáltotta oda a sofőrnek. – A járdán vagy akárhol, csak menjen.

Ángel csak ült dermedten, de az előtte álló taxi és a mögötte álló Mercedes miatt úgysem tudott volna elindulni. Maruja attól félt, hogy a támadók mindjárt lőni fognak, és mint valami mentőövbe, belekapaszkodott a táskájába, lekuporodott a sofőr ülése mögé, és rákiáltott Beatrizra:

– Bújj a kocsi aljára!

– Egy frászt bújok le – mormogta Beatriz. – Ha lebújok, megölnek.

Reszketett, de azért megőrizte a hidegvérét. Azt hitte, csak egy szokásos rablótámadásnak estek áldozatul; leráncigálta a jobb kezéről a két gyűrűt, és azt gondolva magában, hogy „dögöljetek meg”, kihajította az ablakon. De a bal kezén lévő két gyűrűt már nem volt ideje lehúzni. Marujának, ahogy ott kuporgott az ülés mögött, eszébe sem jutott, hogy neki is ott van a kezén egy gyémánt- és smaragdköves gyűrű, és fülében a hozzáillő fülbevaló.

Két ember Maruja oldalán nyitotta ki a kocsi ajtaját, kettő meg Beatriz oldalán. Az ötödik az üvegen át főbe lőtte a sofőrt, de a hangtompító miatt szinte csak annyi zaj hallatszott, mint egy sóhajtás. Aztán kinyitotta az ajtót, a vezetőt kirántotta a kocsiból, le a földre, és újabb három lövést adott le rá. Ángel María Roának, a sofőrnek egy másik ember helyett kellett meghalnia: csak három napja állt Maruja szolgálatában, büszkén viselte a minisztériumi gépkocsivezetők sötét öltönyét, keményített ingét és fekete nyakkendőjét. Elődje, akit az előző héten nyugdíjaztak a saját kérésére, tíz éven át volt a Focine sofőrje.

Maruja csak jóval később tudta meg, hogy mi történt a sofőrjével. Ő a búvóhelyéről csak a néhány pillanatig tartó üvegcsörömpölést hallotta, majd rögtön utána egy dörgedelmes hangot, jóformán a feje fölül: – Asszonyom, magáért jöttünk. Kiszállni! – Egy vasszorítású kéz megragadta a karját, és kirángatta az autóból. Maruja minden erejével megfeszítette magát, de aztán elesett, és felsebezte a lábát, mire két ember felemelte a levegőbe, és a mögöttük álló kocsihoz vitte. Egyik se vette észre, hogy Maruja a kezében szorongatja a táskáját.

Beatriz, akinek hosszú, kemény körmei voltak, és alapos katonai kiképzésben részesült, szembeszállt a fiúval, aki ki akarta rángatni a kocsiból: – Ne nyúljon hozzám! – kiáltott rá. A fiúnak ökölbe szorult a keze. Beatriz látta, hogy ugyanolyan ideges, mint ő, úgyhogy bármi kitelhet tőle. Hangot változtatott.

– Egyedül is kiszállok – mondta a fiúnak. – Mondja meg, mit kell tennem.

A fiú a taxira mutatott.

– Szálljon be a taxiba, és feküdjön a földre – mondta. – Gyorsan!

A taxinak nyitva volt minden ajtaja, járt a motorja, és a sofőr mozdulatlanul ült a helyén. Beatriz nagy nehezen bebújt a hátsó ülés elé. Elrablója ráterítette a zubbonyát, beült a hátsó ülésre, és mindkét lábát Beatrizre tette. Másik két ember is beszállt: egyik a sofőr mellé, a másik hátulra. A sofőr megvárta, amíg a két ajtó ugyanabban a pillanatban becsapódott, és teljes sebességgel elindult a Körgyűrűn észak felé. Beatriz csak akkor vette észre, hogy a táskáját az autójuk ülésén felejtette, de már késő volt. Most már nem annyira a félelem és a kényelmetlen póz, mint inkább a zubbony ammóniákbűze volt elviselhetetlen számára.

A Mercedes, amelybe Maruját betuszkolták, már egy perccel korábban elment, egy másik úton. A hátsó ülésre ültették, két férfi közé. A bal oldalán ülő lenyomta a fejét, egészen a térdéig, olyan kínos pozícióba, hogy alig kapott levegőt. A sofőr mellett is ült egy ember, és egy kezdetleges rádiótelefonon keresztül tartotta a kapcsolatot a másik kocsival. Maruja végképp nem tudta, mi történik vele, már azt sem értette, hogyan került abba a kocsiba – se akkor, se később nem tudta meg, hogy ott állt az övé mögött –, de érezte, hogy új és kényelmes autó, melyet talán páncéllemezek borítanak, mert az utcai zajok olyan halk sustorgásnak hallatszottak, mintha esne az eső. Nem tudott levegőt venni, szíve a torkában dobogott, úgy érezte, mindjárt megfullad. A sofőr mellett ülő ember, aki minden jel szerint a parancsnokuk volt, észrevette, hogy Maruja mennyire gyötrődik mögötte, és nyugtatgatni próbálta.

– Ne féljen – szólt hátra. – Azért visszük magunkkal, hogy átadjon egy nyilatkozatot. Néhány óra múlva otthon lesz. De ha nem marad nyugton, annak rossz vége lesz, úgyhogy ne mocorogjon.

Az az ember is próbálta megnyugtatni, aki a térdére szorította a fejét. Maruja mélyen beszívta a levegőt, és a száján keresztül fújta ki, lassan, nagyon lassan, és kezdte összeszedni magát. Néhány utcasarokkal távolabb viszont megváltozott a helyzet, mert a kocsi egy meredek lejtő alján dugóba került. A rádiótelefonos ember csupa lehetetlen parancsot kiabált bele a készülékbe, amelyeket a másik kocsi sofőrje képtelen volt végrehajtani. Az autósztráda valamelyik pontján összetorlódott néhány mentőautó, és olyan fülsiketítően dudáltak és szirénáztak, hogy bárkit, akinek nem voltak rendben az idegei, az őrületbe kergethettek. Márpedig az emberrablóknak, legalábbis akkor, nem voltak rendben az idegeik. A sofőr, miközben megpróbált utat törni az autók közt, olyan ideges volt, hogy összeütközött egy taxival. Csak enyhe koccanás volt, de a taxisofőr odakiabált nekik valamit, és ettől mindnyájan még idegesebbek lettek. A rádiótelefonos ember ráparancsolt a vezetőre, hogy menjen tovább, bármi történjék is; a kocsi nekilódult, járdákon és üres telkeken át rohant előre.

Aztán már a szabad úttesten gurultak tovább, egy meredek kaptatón. Marujának az volt az érzése, hogy a La Calera felé mennek, a hegyi úton, ahol az esti órákban mindig nagy a forgalom. Eszébe jutott, hogy a blézere zsebében van néhány szem kardamommag, ami természetes nyugtató, és megkérte az elrablóit, engedjék meg, hogy elrágcsálja őket. A jobb oldalán ülő férfi segített megkeresni a magokat a zsebében, és észrevette, hogy Maruja az ölében szorongatja a retiküljét. A retikült elvették tőle, de a kardamommagokat a kezébe adták. Maruja szerette volna jobban megnézni, hogy kik az elrablói, de alig látott a sötétben. Gondolt egy merészet, és megkérdezte őket: – Kicsodák maguk? – A rádiótelefonos ember higgadt hangon felelte:

– Az M-19 emberei vagyunk.

Ez nem lehetett igaz, mert az M-19 már legális szervezet volt, és azért küzdött, hogy bejusson a parlamentbe.

– Na de komolyan – mondta Maruja. – Kábítószer-kereskedők vagy gerillák?

– Gerillák vagyunk – mondta az elöl ülő férfi. – De legyen nyugodt, maga csak arra kell nekünk, hogy elvigyen egy üzenetet. Komolyan.

Itt gyorsan abbahagyta, és ráparancsolt az embereire, hogy nyomják le Maruját a kocsi aljára, mert mindjárt egy csapat rendőr mellett haladnak el. – Most ne mozogjon, és egy szót se szóljon, különben megöljük – mondta. Maruja érezte, ahogy egy pisztoly csöve nyomódik az oldalához, épp amikor a mellette ülő férfi befejezte a mondatot.

– Egy mozdulat, és lövök.

Tíz perc telt el így, egy egész örökkévalóságnak tűnt ez az idő. Maruja minden erejét összeszedte, és rágcsálta a kardamommagokat, melyektől egyre jobban érezte magát, de olyan kellemetlen testhelyzetben feküdt a kocsi alján, hogy semmit sem látott, és semmit sem hallott abból, amit a rendőrökkel beszéltek, ha beszéltek egyáltalán. De az volt az érzése, hogy szó nélkül továbbengedték őket. Korábbi gyanúja, hogy a La Calera felé mennek, bizonyossággá vált, és ettől némileg megkönnyebbült. Nem próbált feltápászkodni, mert kényelmesebb volt a földön feküdni, mint a férfi térdére nyomott fejjel kuporogni az ülésen. A kocsi egy földútra kanyarodott be, és körülbelül öt perc múlva megállt. A rádiótelefonos ember megszólalt, és azt mondta:

– Megérkeztünk.

Odakint teljes sötétség volt. Marujának a fejére borítottak egy zubbonyt, és előrehajolva kellett kiszállnia a kocsiból, aztán úgy is kellett maradnia, ezért csak a saját lábát látta, amint ment befelé, először egy udvaron át, aztán talán egy konyha kövén. Mikor levették a fejéről a zubbonyt, egy körülbelül kétszer három méteres kis szobában találta magát: a földön egy csupasz matrac volt, a mennyezetről piros villanykörte lógott. A következő pillanatban két férfi lépett be a szobába, fejüket és arcukat valami állukig lehúzott hósapkaféle takarta, ami valójában csak egy lábszárvédő volt, a szájuk és a szemük helyén kivágott három lyukkal. Attól kezdve egész fogsága alatt senkinek sem látta az arcát.

Rögtön észrevette, hogy a két férfi nem azonos az elrablóival. A ruhájuk piszkos és kopott volt, alacsonyabbak voltak, mint ő, aki egy méter hatvanhét centiméter magas, és testük is, hangjuk is arra vallott, hogy fiatalok. Az egyik felszólította Maruját, hogy adja át az ékszereit. – Biztonsági okokból – mondta. – Itt senki sem fog hozzájuk nyúlni. – Maruja átadta neki a smaragdokkal és apró gyémántokkal díszített gyűrűt, de a fülbevalóját nem.

Beatriznak a másik autóban nem sikerült rájönnie, hogy merre mennek. Végig a kocsi alján feküdt, és nem emlékezett rá, hogy olyan meredek úton mentek volna fel, mint amilyen a La Calera, és semmiféle rendőrségi poszt mellett sem haladtak el, bár lehet, hogy a taxi szabad utat kapott. A kocsiban mindenki rendkívül ideges volt a dugó miatt. A sofőr beleordított a rádiótelefonba, hogy a kocsik tetején azért mégsem tud előremenni, kérdezte, mit csináljon, amitől a másik autóban ülők még idegesebbek lettek, és mindenféle, egymásnak ellentmondó utasításokat adtak.

Beatriznak már nagyon kényelmetlen volt a fekvés a behajlított lábával, és a zubbonyból áradó bűztől megfájdult a feje. Megpróbált elhelyezkedni valahogy. A férfi, aki őrizte, azt hitte, fel akar lázadni, és próbálta lecsillapítani: – Nyugodj meg, szerelmem, nem lesz semmi bajod – mondta. – Csak egy üzenetet kell elvinned. – Mikor rájött, hogy Beatriznak ki van tekeredve a lába, jóval szelídebb lett, és segített neki kinyújtózni. Beatriz számára az volt a legelviselhetetlenebb, hogy a férfi „szerelmemnek” szólította: ez a pimaszság majdhogynem jobban bántotta, mint a zubbony ammóniákbűze. És minél inkább nyugtatgatta a férfi, Beatriz annál inkább meg volt győződve róla, hogy meg fogják ölni. Érzése szerint az út legfeljebb negyven percig tartott, úgyhogy háromnegyed nyolc lehetett, amikor megálltak a ház előtt.

Minden úgy zajlott le, mint Maruja érkezésekor. Rádobták a büdös zubbonyt a fejére, figyelmeztették, hogy csak lefelé nézhet, a földre, és kézen fogva bevezették a házba. Ő is ugyanazt látta, amit Maruja: az udvart, a kőpadlót és végül a két lépcsőfokot. Azt mondták, forduljon balra, és úgy menjen tovább, aztán levették a fejéről a zubbonyt. És ott volt előtte Maruja: egy zsámolyon ült, sápadtan az egyetlen villanykörte vörös fényében.

– Beatriz! – kiáltott fel Maruja. – Hát te is?

Nem tudta, mi történt Beatrizzal, de azt hitte, hogy elengedték, mert úgy gondolták, érdektelen személy. Azért most nagyon örült, hogy nem lesz egyedül, de nagyon el is szomorodott, hogy Beatriz is az ő sorsára jutott. Úgy ölelték meg egymást, mintha hosszú idő után találkoztak volna újra.

El sem tudták képzelni, hogyan tudnak megmaradni abban a nyomorúságos lyukban, egyetlen csupasz matracon alva, két álarcos őr jelenlétében, akik majd szüntelenül figyelik őket. Ekkor egy újabb álarcos alak lépett be a szobába: jól öltözött, izmos férfi, legalább száznyolcvan centiméter magas, akit a többiek Doktornak hívtak, és aki a nagyfőnökök stílusában átvette az irányítást.

Beatriz bal kezéről lehúzták a gyűrűket, de a nyakában lógó aranyláncot a Szűzanya medáljával nem vették észre.

– Ez egy fegyveres akció része, úgyhogy maguknak nem lesz semmi bajuk – jelentette ki, majd ő is megismételte a többször hallott mondatot: – Csak azért hoztuk ide magukat, hogy elvigyenek a kormánynak egy nyilatkozatot.

– Kinek a fogságában vagyunk? – kérdezte Maruja.

A férfi vállat vont. – Ez most nem érdekes – mondta. Felemelte a géppisztolyát, hogy jól lássák, és hozzátette: – De egyvalamit jegyezzenek meg. Ez itt egy hangtompítós géppisztoly, és senki se tudja, hol vannak, kinél vannak. Ha kiabálnak, vagy bármit csinálnak, egy pillanat alatt végzünk magukkal, és örökre eltűnnek. – Miközben hallgatták őt, mindkettőjüknek elakadt a lélegzete, azt hitték, hogy a legrosszabb, ami jöhet, mindjárt bekövetkezik. De a parancsnok a fenyegetések után odafordult Beatrizhoz:

– Most szétválasztjuk magukat, de önt szabadon engedjük – mondta neki. – Önt tévedésből hoztuk ide.

Beatriz gyorsan rávágta a választ:

– Szó se lehet róla – mondta határozottan. – Itt maradok Marujával.

Ez olyan bátor és nagylelkű elhatározás volt, hogy még az emberrabló is elámult rajta, és szemernyi gúny nélkül azt mondta Marujának: – Maruja asszony, hogy magának milyen hűséges barátnője van! – Az elképedt és hálás Maruja rábólintott, hogy úgy bizony, és megköszönte Beatriznak a gesztusát. A Doktor akkor azt kérdezte, hogy akarnak-e enni valamit. Mindketten nemet mondtak. Csak vizet kértek, mert ki volt száradva a szájuk. Valami üdítőt hoztak nekik. Maruja, aki általában egyik cigarettáról gyújt a másikra, és az öngyújtó meg a cigarettás doboz mindig ott van a keze ügyében, most egész idő alatt egyszer sem gyújtott rá. Kérte, hogy adják vissza a táskáját, mert benne van a cigarettája, mire a férfi odanyújtott neki egy szál cigarettát a sajátjából.

Mind a ketten azt kérték, hogy engedjék ki őket a vécére. Elsőnek Beatriz ment ki: egy tépett és piszkos rongyot borítottak a fejére, és felszólították, hogy csak lefelé nézzen. Egy szűk folyosón vezették végig kézen fogva, aztán belépett egy mocskos és nyomorúságos vécébe, melynek sivár kis ablakából ki lehetett látni a fekete éjszakába. Belülről nem volt retesz, de az ajtót jól be lehetett csukni, úgyhogy Beatriz felállt a vécécsészére, és kinézett az ablakon. De az odakint álló egyetlen villanypózna fényében csak egy olyasfajta piros tetős vályogkunyhót látott a mögötte lévő legelővel együtt, mint amilyenek a szavanna ösvényei mentén láthatók.

Mire visszaért a szobába, merőben megváltozott a helyzet. – Most tudtuk meg, hogy ki maga, és magára is szükségünk van – mondta a Doktor. – Itt marad velünk. – A rádióból tudták meg, mely épp az előbb mondta be, hogy Maruját és Beatrizt elrabolták.

Eduardo Carrillo, a Nemzeti Rádió belpolitikai osztályának munkatársa éppen a hadsereg egyik szóvivőjét kérdezgette valamiről, amikor a szóvivővel rádiótelefonon közölték, hogy emberrablás történt. Úgyhogy a hírt a rádió nyomban bemondta, további részleteket azonban nem közölt. Az emberrablók így tudták meg, hogy Beatriz ki is voltaképpen.

A rádió azt is bemondta, hogy a taxisofőr, akinek a kocsijával összeütköztek, két számot le tudott olvasni a rendszámtábláról, és az autóról is megfelelő leírást adott. A rendőrség megállapította az útvonalukat. Így hát az a ház mindnyájuk számára veszélyessé vált, és gyorsan el kellett tűnniük onnan. Ráadásul úgy döntöttek, hogy a két elrabolt nőt egy másik kocsi csomagtartójában fogják elszállítani.

A két nő hiába tiltakozott; elrablóik ugyanúgy meg voltak rémülve, mint ők, és ezt nem is titkolták. Maruja egy kis vegytiszta alkoholt kért, mert attól félt, hogy meg fog fulladni a csomagtartóban.

– Nincs nálunk alkohol – mondta nyersen a Doktor. – A csomagtartóban mennek, és kész. Siessenek.

Le kellett vetniük a cipőjüket, kézbe fogni, és úgy vezették ki őket a garázsba. Ott levették a fejükről a takarót, és embriópózban befektették őket a csomagtartóba, de nem okoztak fájdalmat nekik. A csomagtartó elég kényelmes volt, és szellős is, mert a fedeléről levették a szigetelő gumicsíkot. A Doktor, mielőtt becsukta az ajtót, egy fenyegetéssorozatot eresztett beléjük.

– A kocsiban tíz kiló dinamit van – mondta. – Ha kiabálni vagy köhögni vagy sírni kezdenek, vagy tudom is én, mit, kiszállunk a kocsiból, és felrobbantjuk.

A csomagtartó résén át mindkettőjük meglepetésére és megkönnyebbülésére tiszta, hűvös levegő áradt be, mint egy légkondicionálóból. Az az érzésük, hogy mindjárt megfulladnak, elmúlt, csak a bizonytalanság maradt meg. Maruja olyan ernyedten feküdt a kocsi alján, hogy azt lehetett volna hinni, teljesen elhagyta magát, pedig csak a félelmét bűvölte ezzel a mozdulatlansággal, hogy ne gyötörje tovább. Beatriz viszont, aki égett a kíváncsiságtól, a csomagtartó rosszul illeszkedő tetejének fényes csíkján át előrekukucskált. A hátsó üvegen át sikerült szemügyre vennie az autó utasait: a hátsó ülésen két férfi ült, a sofőr mellett pedig egy hosszú hajú nő, egy körülbelül kétéves gyerekkel. Jobb felé egy jól ismert bevásárlóközpont nagy, sárgán világító reklámtábláját pillantotta meg. Most már egyértelmű volt: az észak felé vezető autósztrádán mentek, jó sokáig, ívlámpák fényében, majd egy földúton haladtak tovább, teljes sötétségben és csökkentett sebességgel. Negyedóráig mehettek így, aztán az autó megállt.

Egy másik rendőrségi poszthoz érhettek. Mindenféle hangok hallatszottak, más autók zajai, és zene is szólt; de olyan sötét volt, hogy Beatriz az orráig se látott. Maruja fölriadt mozdulatlanságából, kifelé figyelt, és abban reménykedett, hogy egy őrház elé értek, és most majd felnyittatják elrablóikkal a csomagtartó fedelét. A kocsi vagy öt perc múlva újra elindult, és egy meredek lejtőn ment fölfelé, de ezúttal nem tudták megállapítani, hogy merre mennek. Vagy tíz perccel később a kocsi megállt, és kinyitották a csomagtartót. Újra letakarták a két nő fejét, és segítettek nekik, hogy ki tudjanak mászni a sötétben.

Ugyanúgy kellett bemenniük ebbe a házba is, mint a másikba, de most egymás mellett: lehajtott fejjel, elrablóik nyomában lépkedve egy folyosón, egy hallszerű helyiségben, ahol suttogást hallottak maguk körül, végül egy szobába jutottak. Mielőtt beléptek, a Doktor figyelmeztette őket:

– Most egy jó ismerősükkel fognak találkozni – mondta.

A szobában olyan sötét volt, hogy eltartott egy darabig, amíg hozzászokott a szemük. Maximum kétszer három méteres lyuk volt az egész, egyetlen ablakkal, melyre rá volt csukva a zsalu. A földön heverő szimpla matracon két ugyanolyan csuklyás férfi ült, mint amilyeneket a másik házban láttak, és elmerülten nézték a televíziót. Az egész nagyon nyomasztó volt, és komor. Az ajtótól balra, a szoba sarkában lévő keskeny vaságyon egy kísérteties asszony kuporgott: csont és bőr volt, megritkult, ősz haja csapzottan lógott a nyakába, szemében el nem múló döbbenet ült. Nem adta jelét annak, hogy hallotta, amikor beléptek; nem nézett oda, nem vett lélegzetet. Semmi: egy hulla sem hatott volna olyan élettelennek. Maruja igyekezett uralkodni magán.

– Marina! – mondta halkan.

Marina Montoya volt az: majdnem két hónapja rabolták el, és már mindenki halottnak hitte. Don Germán Montoya, az öccse a köztársasági elnöki hivatal főtitkára volt Virgilio Barco elnöksége alatt: nagyon befolyásos ember. Egyik fiát, Álvaro Diegót, egy nagy biztosítótársaság igazgatóját a drogmaffia rabolta el azzal a céllal, hogy kikényszerítsen a kormánytól egy megállapodást. Legtöbben úgy tudták – de ezt senki sem erősítette meg –, hogy nem sokkal később azért engedték szabadon, mert létrejött a kormánnyal a titkos megállapodás, amelyet viszont a kormány nem tartott be. Azt, hogy nagynénjét, Marinát kilenc hónap múlva elrabolták, csakis alantas bosszúnak lehetett tekinteni, mivel Marinának akkor már nem volt csereértéke. Barco már nem volt államelnök, Germán Montoya pedig Kolumbia kanadai nagykövete volt. Így aztán mindenki úgy gondolta, hogy Marinát csakis azért rabolták el, hogy megöljék.

Marina neve, a hazai és a nemzetközi közvéleményt egyaránt felkavaró hírre támadt első felzúdulás után, lassan kikopott az újságokból. Maruja és Beatriz ismerték őt, de most alig akarták elhinni, hogy ő lenne az. Azt, hogy ők is abba a szobába kerültek, ahol Marina van, az első pillanattól fogva úgy tekintették, hogy a halálraítéltek cellájában vannak. Marina meg sem rezzent. Maruja megszorította a kezét, és beleborzadt az érintésbe. Marina keze nem volt se hideg, se meleg, és nem közvetített semmit.

A tévéhíradó zenei szignálja térítette őket magukhoz döbbenetükből. Este fél tíz volt, 1990. november 7. Hernán Estupinán, az Országos Híradó munkatársa fél órával azelőtt tudta meg a Focinében dolgozó egyik barátjától, hogy Maruját és Beatrizt elrabolták, és azonnal kiment a helyszínre. Még nem ért vissza a stúdióba a részletekkel, amikor Javier Ayala, a híradó igazgatója és adásvezetője a főcímek előtt bemondta a legfrissebb hírt: A Focine igazgatónőjét, doña Maruja Pachón de Villamizart, Alberto Villamizar, az ismert politikus feleségét, valamint a politikus húgát, Beatriz Villamizar de Guerrerót ma este fél nyolckor elrabolták. Az emberrablók célja nyilvánvaló volt – Maruja Gloria Pachónnak, Luis Carlos Galán özvegyének volt a nővére. Luis Carlos Galán 1979-ben, fiatal újságíróként megalapította az Új Liberalizmus nevű mozgalmat, hogy a liberális párt politikáját megújítsa és korszerűsítse; ő volt a legkomolyabb tényező a kábítószer-kereskedelem ellen és a hazai bűnözők kiadatásáért folytatott küzdelemben.

2

A családból elsőnek Pedro Guerrero doktor, Beatriz férje értesült a történtekről. Egy pszichoterápiai egyesületben volt éppen – tíz sarokkal arrébb –, és az egysejtűek primitív életfolyamataitól az emberek érzelmi és indulati megnyilvánulásaiig végbement evolúcióról tartott előadást. Egyszer csak a telefonhoz hívták: egy rendőrtiszt kereste, és amolyan rendőrségi stílusban megkérdezte tőle, ismeri-e Beatriz Villamizart. – Persze hogy ismerem – felelte Guerrero doktor. – A feleségem. – A rendőrtiszt egy pillanatig hallgatott, aztán emberibb hangon folytatta: – Azért nem kell megijedni. – Guerrero doktor a pszichiátriai diplomája nélkül is nyomban megértette volna, hogy ez után a mondat után valami nagyon súlyos bejelentés következik.

– Mi történt? – kérdezte.

– Az Ötödik sugárút és a 85-ös utca sarkán megöltek egy sofőrt – mondta a rendőrtiszt. – Egy világosszürke Renault 21, PS–2034-es bogotái rendszámmal. Felismeri a rendszámot?

– Fogalmam sincs – mondta Guerrero doktor türelmetlenül. – De mondja már meg, mi történt Beatrizzal?

– Egyelőre csak annyit tudunk mondani, hogy eltűnt – mondta a rendőrtiszt. – A táskáját megtaláltuk a kocsi hátsó ülésén, a noteszével együtt, amibe be van írva, hogy ha bármi történik vele, értesítsük önt.

Így már nem lehetett semmi kétség. Ő tanácsolta a feleségének, hogy írja be a noteszába ezt a mondatot. Bár a rendszámot nem tudta, de a leírás megfelelt Maruja autójának. A bűntettet pár lépéssel Maruja háza előtt követték el, és Beatriznak is ott kellett lennie, hiszen a sofőr onnan vitte volna haza. Guerrero doktor gyorsan kitalált valami ürügyet, és abbahagyta az előadását. Barátja, Alonso Acuna urológus az este hétórai csúcsforgalom ellenére negyedóra alatt odavitte az autóján a merénylet színhelyére.

Alberto Villamizar, Maruja Pachón férje és Beatriz bátyja az emberrablás helyszínétől mindössze kétszáz méterre, a portástól tudta meg a házi telefonon, hogy mi történt. Négykor ment haza az El Tiempo szerkesztőségéből, ahol a délutáni órákban a választási kampány anyagain dolgozott (a decemberi parlamenti választásokra készültek), és olyan fáradt volt az előző esti vendégség miatt, hogy ledőlt, és elaludt. Este hét óra felé megérkezett Andrés, a fia és Gabriel, Beatriz fia, akik gyerekkoruk óta a legjobb barátok voltak. Andrés az anyját keresve benyitott a hálószobába, mire Alberto felébredt. Meglepődve konstatálta, hogy már besötétedett, meggyújtotta a lámpát, és álmosan pislogva az órára nézett: pár perc múlva hét. És Maruja még nem jött meg.

Nem tudta mire vélni ezt a késést. Maruja és Beatriz mindig korábban ért haza, akármilyen nagy volt is a forgalom, illetve mindig hazatelefonáltak, ha valami közbejött. És aznapra megbeszélték, hogy ötre mindketten otthon lesznek. Alberto, aki egyre jobban aggódott, megkérte Andrést, hogy hívja föl a Focinét, ahol a rendész azt mondta, hogy Maruja és Beatriz egy kicsit később indult el. Nemsokára biztosan hazaérnek. Villamizar kiment a konyhába vizet inni, amikor megszólalt a telefon. Andrés vette fel a kagylót. Alberto már a fia hangjából tudta, hogy valami baj van. Így is volt: a sarkon történt valami egy kocsival, ami Maruja kocsijának látszik. A portás nem tudott semmi konkrétumot mondani.

Alberto azt mondta Andrésnek, maradjon otthon, hátha telefonálnak, és kirohant a lakásból, Gabriel meg utána. Nem volt türelmük kivárni a liftet, amely éppen fölfelé ment, a lépcsőn szaladtak le. A portás utánuk kiabált:

– Azt mondják, meg is halt valaki.

Az utca olyan volt, mintha valami nagy ünnep lenne. A szomszédos házak ablakaiban mind ott könyököltek a lakók, a Körgyűrűn ott állt a sok összetorlódott autó. A sarkon URH-s rendőrök próbálták távol tartani a kíváncsiskodókat az elhagyott autótól. Villamizar meglepődve látta, hogy Guerrero doktor már ott van.

Valóban Maruja autója volt. A merénylet óta legalább fél óra telt el, és már csak a nyomok látszottak: a sofőr oldalán az átlőtt ablaküveg, az ülésen a vérfolt és az üvegszilánkok, meg a nedves folt az aszfalton, ahonnét nemrég szállították el a még életben lévő sofőrt. Minden egyéb tiszta volt és érintetlen.

A rendőrtiszt pontosan és szakszerűen tájékoztatta Villamizart azokról a részletekről, amelyeket a merénylet kevés számú tanúja látott. A tanúk beszámolói hiányosak és pontatlanok, sőt olykor egymásnak ellentmondók voltak, de nem hagytak kétséget afelől, hogy a két asszonyt elrabolták, és hogy csak a sofőrre lőttek rá. Alberto az iránt érdeklődött, hogy sikerült-e megtudni valamit a sofőrtől, aminek alapján elindíthatják a nyomozást. Nem sikerült: a sofőr kómában volt, és senki se tudta, hova szállították.

Guerrero doktor viszont sokkos állapotában mintha nem mérte volna fel a helyzet súlyosságát. Amikor odaérkezett, megtalálta a kocsiban Beatriz retiküljét, kozmetikai táskáját, naptárát, egy bőr levéltárcát, és benne a személyi igazolványát, a pénztárcáját tizenkétezer pesóval meg a hitelkártyáját, és ebből arra következtetett, hogy csak az ő feleségét rabolták el.

– Marujának nincs itt a táskája – mondta a sógorának. – Talán nem is ült benne a kocsiban.

De az is lehet, hogy ez csak egy afféle szakmai trükk volt, hogy megnyugtassa a sógorát, amíg mindketten magukhoz nem térnek az első döbbenetből. De Alberto oda se figyelt. Őt most csak az foglalkoztatta, hogy a sofőrén kívül van-e más vérnyom a kocsiban vagy a kocsi körül, mert biztos akart lenni abban, hogy egyik asszony sem sebesült meg. A többi világos volt, és ő leginkább valami bűntudatfélét érzett, amiért nem volt olyan előrelátó, hogy tisztában legyen vele: a merénylet bármikor bekövetkezhet. Most már meg volt győződve róla, hogy az egész ellene irányul, és azt is tudta, hogy ki tette, és miért.

Már épp készült visszamenni a házba, amikor a rádió, adását megszakítva, bemondta a hírt, hogy Maruja sofőrje meghalt abban a személygépkocsiban, amelyben a Country Klinikára akarták szállítani. Nem sokkal később a helyszínre érkezett Guillermo Franco újságíró, a Caracol rádió bűnügyi krónikájának szerkesztője, aki csak annyit hallott, hogy valami lövöldözés volt, de már csak az üres kocsit találta ott. A sofőr üléséről összeszedett néhány üvegszilánkot meg egy vérfoltos cigarettapapírt, és beletette egy sorszámmal és dátummal ellátott, átlátszó dobozba. A doboz még aznap este bekerült a bűnügyi krónikának abba a gazdag relikviagyűjteményébe, amit Franco hozott létre hosszú pályafutása során.

A rendőrtiszt hazakísérte Villamizart, és közben a formaságokat mellőzve feltett neki néhány kérdést, hogy valami támpontot kapjon a nyomozáshoz, de Villamizarnak, miközben válaszolt neki, máshol járt az esze: arra gondolt, milyen hosszú és nehéz napok várnak rá. Először is megmondta Andrésnek, hogy milyen lépésekre készül. Megkérte, hogy foglalkozzon a látogatókkal, akik már kezdtek megjelenni náluk, mialatt ő lebonyolít néhány sürgős telefont, és összeszedi a gondolatait. Bezárkózott a hálószobába, és felhívta az elnöki palotát.

César Gaviriával, az államelnökkel nagyon jó politikai és személyes kapcsolatban állt; az elnök lobbanékony, de szívélyes embernek ismerte őt, és azt is tudta róla, hogy a súlyos helyzetekben meg szokta őrizni a hidegvérét. Ezért hökkent most meg azon a felindult és nyers hangon, ahogyan Villamizar közölte vele, hogy a feleségét és a húgát elrabolták, majd kurtán hozzátette:

– Az életükért ön a felelős.

César Gaviria a világ legridegebb embere tud lenni, ha úgy gondolja, hogy annak kell lennie, és akkor úgy gondolta.

– Ide figyeljen, Alberto – mondta hűvösen. – Mindent meg fogunk tenni, amit kell.

És nyomban hozzátette, ugyanolyan ridegen, hogy azonnal utasítani fogja biztonsági tanácsadóját, Rafael Pardo Ruedát, hogy vegye a kezébe az ügyet, és folyamatosan tájékoztassa őt. Az események alakulása bebizonyította, hogy az elnök jól döntött.

Az újságírók tömegesen özönlöttek a házba. Villamizar tudott róla, hogy voltak olyan esetek, amikor az emberrablók megengedték a foglyaiknak, hogy rádiót hallgassanak, illetve televíziót nézzenek, és gyorsan megfogalmazott egy üzenetet, amelyben felszólította az emberrablókat, hogy kímélettel bánjanak Marujával és Beatrizzal, ahogy az két tiszteletre méltó nőnek jár, akiknek semmi közük sincs a háborúhoz, és közölte velük, hogy attól fogva minden idejét és minden energiáját arra fogja fordítani, hogy kiszabadítsa őket.

Miguel Maza Márquez tábornok, az Állambiztonsági Ügyosztály (DAS) igazgatója, akihez az emberrablások felderítése is tartozott, az elsők közt érkezett a lakásba. A tábornok hét éve, Belisario Betancur elnöksége óta töltötte be ezt a tisztséget; Virgilio Barco elnöksége alatt is megmaradt a posztján, és César Gaviria is megerősítette hivatalában. Nem volt még rá példa, hogy valaki ennyi ideig megmaradjon egy olyan beosztásban, amelyben szinte lehetetlen megfelelni a követelményeknek, főleg olyan nehéz időkben, mint amilyenek a kábítószer-kereskedelem elleni háborúval köszöntöttek az országra. A tábornok köpcös, mokány ember, olyan, mintha acélból öntötték volna, és bikanyakú, mint harcos fajtája; a hosszú, mély hallgatások embere, de baráti körben lírai önvallomásokra tudja ragadtatni magát: színtiszta guajiro. De a hivatásában nem ismer ellágyulást. A kábítószer-kereskedelem elleni háborút személyes harcnak, méghozzá élet-halál harcnak tekintette, amit neki kell megvívnia Pablo Escobarral. Érzelmei viszonzásra találtak. Escobar kétezer-hatszáz kiló dinamitot használt fel az ellene elkövetett két merénylet során: ilyen nagy megtiszteltetésben soha egyetlen ellenségét sem részesítette. Maza Márquez mindkét merényletet sértetlenül megúszta, és ezt a Kisjézus szerető pártfogásának tulajdonította. Escobar ugyancsak a Kisjézusnak tulajdoníthatta azt a csodát, hogy Maza Márqueznek nem sikerült megölnie őt.

Gaviria elnöknek az volt az álláspontja, hogy a fegyveres testületek csak abban az esetben kísérelhetik meg az elrabolt emberek kiszabadítását, ha azok családja ebbe beleegyezik. De a politikai legendárium számontartotta azokat a késhegyre menő vitákat, amelyeket Maza tábornokkal folytatott erről. Villamizar időben tisztázni akarta a dolgot.

– Közlöm önnel, hogy nem egyezem bele, hogy megpróbálják erőszakkal kiszabadítani őket – mondta Maza tábornoknak. – Biztosítékot akarok arról, hogy nem teszik meg, de ha mégis ilyesfajta elhatározásra jutnának, először velem beszélik meg.

Maza Márquez megígérte, hogy így lesz. Aztán, miután hosszan elbeszélgetett Villamizarral, és miután kellőképpen tájékozódott, kiadta a parancsot, hogy hallgassák le Villamizar telefonját, hátha az emberrablók felhívják a későbbiek folyamán.

Elsőnek azonban Rafael Pardo telefonált, még aznap este; közölte Villamizarral, hogy az elnök őt bízta meg a kormány és a család közötti közvetítéssel, és csak neki van felhatalmazása arra, hogy a kormány nevében nyilatkozzon az ügyről. Mindketten világosan látták, hogy Maruja elrablása a drogmaffia akciója volt, hogy nővérén, Gloria Pachónon keresztül nyomást gyakoroljanak a kormányra; úgy döntöttek, hogy ennek a ténynek az alapján lépnek akcióba, minden más feltételezést kizárva.

Kolumbia mindaddig nem volt tisztában vele, hogy milyen fontos szerepet tölt be a világ kábítószer-kereskedelmében, amíg a narkósok a hátsó ajtón keresztül be nem törtek az ország legfelső politikai régiójába: először a korrupció révén elért és egyre növekvő befolyásukkal, aztán személyes politikai ambícióikkal. Pablo Escobar megpróbált utat törni magának Luis Carlos Galán mozgalmában 1982-ben, de Galán törölte őt a választási listákról, és Medellínben egy tömeggyűlésen, ötezer ember jelenlétében leleplezte. Nem sokkal később a hivatalos liberalizmus egyik oldalszárnya póttagként bejuttatta a Képviselői Kamarába, de Escobar nem felejtette el az őt ért sérelmet, és élet-halál harcot indított az állam és különösen az Új Liberalizmus ellen. Rodrigo Lara Bonillát, aki igazságügy-miniszterként az Új Liberalizmust képviselte Belisario Betancur kormányában, a nyílt utcán lőtte le egy autós bérgyilkos Bogotában. Utódja, Enrique Parejo után Budapestre is elment egy bérgyilkos, és az arcába lőtt, de nem sikerült megölnie. 1989. augusztus 18-án Luis Carlos Galánt gépfegyverrel lőtték le Soacha főterén, az elnöki palotától tíz kilométerre, tizennyolc fegyveres testőr gyűrűjében.

A háborút elsősorban az váltotta ki, hogy a drogmaffia attól rettegett, a kormány kiadja őket az Egyesült Államoknak, ahol aztán bíróság elé állítják őket, és súlyos ítéleteket hoznak ellenük az ott elkövetett bűncselekményekért. Mint amilyet Carlos Lehder, kolumbiai drogcsempész kapott, akit 1987-ben adtak ki az Egyesült Államoknak: a bíróság több mint százharminc évi fegyházra ítélte. Ez azért történhetett meg, mert Julio César Turbay elnöksége alatt a kormány aláírt egy kiadatási egyezményt, amire még nem volt példa az ország történelmében. Belisario Betancur elnök volt az első, aki Lara Bonilla meggyilkolása után hozzájárult ahhoz, hogy az egyezmény alapján gyorsított eljárással jó néhány személyt kiadjanak az Egyesült Államoknak. A kábítószer-kereskedők – rémülten látva, hogy az Egyesült Államok karja milyen messzire elér a világ minden táján – rájöttek, hogy Kolumbia a legbiztonságosabb hely számukra, és a saját hazájukban vonultak emigrációba. A sors iróniája folytán nem volt más választásuk, mint hogy az állam pártfogása alá helyezzék magukat, mert ez volt az egyetlen mód, hogy mentsék a bőrüket. Úgyhogy megpróbálták kiharcolni a pártfogást szép szóval és erőszakkal: kegyetlen terrorcselekményekkel, válogatás nélkül gyilkolva az embereket, ugyanakkor azzal az ajánlattal fordultak a kormányhoz, hogy átadják magukat az igazságszolgáltatásnak, hazatelepülnek, és tőkéjüket kolumbiai vállalkozásokba fektetik be, ha az állam nem adja ki őket. Valóságos ellenhatalom jött létre az államhatalommal szemben, saját márkanévvel – Kiadatás Alá Esők – és Escobar jelmondatával: „Inkább egy sírt Kolumbiában, mint egy cellát az Egyesült Államokban”… … …

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Epilógus

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Zöldhegyi Sarolta
Borító Gerhes Gábor
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4198 7

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence