A fordítás alapjául szolgáló mű:

Peter Attia MD – Bill Gifford: Outlive: The Science and Art of Longevity

Copyright © 2023 by Peter Attia

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Harmony Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Cover design © Rodrigo Coral Studio

Hungarian translation © Novák Gábor, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 476 2

A könyvben található információk és tanácsok célja nem az, hogy helyettesítsék a háziorvosod és más képzett egészségügyi szakemberek tanácsait. A saját és családod egészségügyi és jólléti problémáival kapcsolatban mindig konzultálj hivatásos egészségügyi szakemberekkel.

Pácienseimnek.

És Jillnek, Oliviának, Reese-nek, Ayrtonnak… a türelmetekért.

A szerző jegyzete

Ha az ember tudományról és gyógyászatról ír a nyilvánosság számára, mindig egyensúlyoznia kell a tömörség és az alaposság, a pontosság és az olvashatóság között. Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy megtaláljam az arany középutat, és ragaszkodjak a tényekhez, miközben olvasható tartományban tartom a könyvet a laikusok számára is. Hogy sikerrel jártam-e, azt te fogod megítélni.

Tartalom

Bevezető

I. rész

1. A hosszú játszma: A gyors haláltól a lassú halálig

2. Orvostudomány 3.0: Az orvostudomány újragondolása a krónikus betegségek korában

3. Cél, stratégia, taktikák: Útmutató a könyv használatához

II. rész

4. A centenáriusok: Minél öregebb, annál egészségesebb

5. Kevesebb étel, hosszabb élet?: Az éhség és az egészség tudománya

6. A jólét válsága: Ősi génjeink meg tudnak birkózni a modern étrenddel?

7. A ketyegő: Legyőzni (vagy megakadályozni) a szívbetegséget, a bolygó leghalálosabb gyilkosát

8. Az elszabadult sejt: Új módszerek a ráknak nevezett gyilkos ellen

9. Az emlékek kergetése: Az alzheimer-kór és más neurodegeneratív betegségek megértése

III. rész

10. Gondolkodj taktikusan: Építs fel egy elvi keretrendszert, ami nálad működik

11. Testmozgás: A hosszú élet legerősebb gyógyszere

12. Edzés-alapismeretek: Hogyan készülj fel a centenárius tízpróbára?

13. A stabilitás evangéliuma: Tanuld meg újra, hogyan mozogj, hogy elkerüld a sérüléseket

14. Táplálkozás 3.0: Te azt mondod, krumpli, én azt: „táplálkozási biokémia”

15. Táplálkozási biokémia a gyakorlatban: Hogyan találd meg magadnak a megfelelő táplálkozási tervet?

16. Az ébredés hogyan tanuld meg szeretni az alvást, agyad legjobb orvosságát?

17. Folyamatban lévő munka az érzelmi egészség figyelmen kívül hagyásának ára

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Felhasznált irodalom

Név- és tárgymutató

Magyarázó jegyzetek

Bevezető

Az álomban megpróbálom elkapni a lehulló tojásokat.

A járdán állok egy nagy, mocskos városban, amelyik Baltimore-ra hasonlít, és egy párnázott kosarat szorongatva nézek felfelé. Néhány másodpercenként megpillantok egy odafentről felém zuhanó tojást, és rohanok, hogy megpróbáljam elkapni a kosárral.

Gyorsan jönnek, és mindent megteszek, hogy időben odaérjek hozzájuk, összevissza szaladgálok, kosaramat baseballkesztyűként előrenyújtva. De nem tudom mindegyiket elkapni. Némelyik – elég sok – a talajnak csapódik, tojássárgája fröccsen cipőmre és orvosi köpenyemre. Kétségbeesetten próbálok tenni valamit.

Honnan jönnek a tojások? Kell lennie egy fickónak az épület tetején, vagy valamelyik erkélyen, aki gyorsan dobálja át őket a korláton. De nem látom a pasast, és olyan elfoglalt vagyok, hogy nem is nagyon van időm gondolkodni rajta. Csak rohangászom, és próbálom a lehető legtöbb tojást elkapni. Nyomorúságos teljesítményt nyújtok. Átcsapnak rajtam az érzelmek, ahogy rádöbbenek, akárhogy is igyekszem, sosem fogom tudni elkapni az összes tojást. Túlterheltnek és tehetetlennek érzem magam.

Aztán felébredek: újabb felbecsülhetetlen értékű alvási lehetőség dőlt romba.

Majdnem az összes álmunkat elfelejtjük, de ezt az egyet két évtizeddel később sem tudom kiverni a fejemből. Számos alkalommal megzavarta az éjszakámat, amikor sebészrezidens voltam a Johns Hopkins Kórházban, onkológiai sebészeti gyakorlaton. Életem egyik legjobb időszaka volt, még ha néha úgy is éreztem, beleőrülök. Nem számított ritkaságnak, hogy a kollégáimmal huszonnégy órát dolgoztunk egyfolytában. Epekedtem az alvás után. De az álom mindig közbeszólt.

A Hopkins szaksebészei olyan súlyos esetekre specializálódtak, mint a hasnyálmirigyrák, ami azt jelentette, hogy sokszor csak mi álltunk a páciens és a halál között. A hasnyálmirigyrák észrevétlenül, tünetek nélkül növekszik, és mire felfedezik, már gyakran előrehaladott állapotban van. A műtét csak a páciensek 20–30 százalékánál jöhet szóba. Mi voltunk az utolsó reményük.

Választott fegyverünk az úgynevezett Whipple-műtét volt, amelynek keretében eltávolítottuk a páciens hasnyálmirigyének fejét, valamint a vékonybél felső, patkóbélnek nevezett szakaszát. Ez nehéz és veszélyes beavatkozás, és az első időszakban szinte mindig halállal végződött. A sebészek mégis kísérleteztek vele; mert a hasnyálmirigyrák esetében nem volt más megoldás. Mire én gyakorlatra kerültem, a páciensek több mint 99 százaléka legalább harminc nappal túlélte a műtétet. Egyre jobbak lettünk a tojások elkapásában.

Életemnek abban a periódusában elhatároztam, hogy a lehető legjobb onkológus sebész leszek. Nagyon keményen dolgoztam, hogy eljussak oda, ahol most tartok; gimnáziumi tanáraim nagy része, de még a szüleim sem számítottak rá, hogy egyetemre megyek, arra pedig még kevésbé, hogy a Stanford Medical Schoolon fogok végezni. Ám egyre elgyötörtebbnek éreztem magam. Ugyanakkor szerettem ezeknek a műtéteknek a komplexitását, és felszabadultságot éreztem minden alkalommal, amikor befejeztünk egy sikeres operációt. Eltávolítottuk a daganatot – elkaptuk a tojást, legalábbis úgy gondoltuk.

Ezzel együtt egyre többet gondolkodtam azon, mi is a „siker” definíciója. Valójában néhány éven belül majdnem az összes páciens meghalt.1 A tojás elkerülhetetlenül lehullott a földre. Mit is értünk el valójában?

Amikor végre ráébredtem ennek az egésznek a hiábavalóságára, olyan frusztrált lettem, hogy hátat fordítottam az egészségügynek, és egészen másfajta karrierbe kezdtem. Aztán az események úgy alakultak, hogy ennek hatására radikálisan megváltozott a gondolkodásom az egészséggel és a betegséggel kapcsolatban. Friss megközelítéssel, új reménnyel tértem vissza az orvosláshoz.

Visszatérésem oka a lehulló tojásokkal kapcsolatos álmom volt. Röviden összefoglalva rájöttem, hogy a probléma megoldása nem a tojások hatékonyabb elkapásában rejlik. A pasast kellett megállítanunk, aki dobálja őket. Rá kellett jönnünk, hogyan jussunk fel az épület tetejére, hogyan találjuk meg az illetőt, és hogyan iktassuk ki.

A valódi életemben nagyon élveztem ezt a feladatot: fiatal ökölvívóként elég jó bal horgom volt. Az orvostudomány azonban ennél valamivel bonyolultabb. Végül rájöttem, hogy a helyzetet – a lehulló tojásokat – egészen más irányból, más hozzáállással kell megközelíteni, és más eszközöket kell hozzá használni.

Nagyon röviden erről szól ez a könyv.

I. RÉSZ

1. FEJEZET
A hosszú játszma
A gyors haláltól a lassú halálig

Van egy pont, ahol fel kell hagynunk azzal, hogy kihúzzuk az embereket a vízből. Akkor el kell indulnunk a folyón felfelé, hogy megtudjuk, miért esnek bele.

Desmond Tutu püspök

Sosem felejtem el az első pácienst, akit láttam meghalni. Második egyetemi évem elején történt: szombat este önkéntesként dolgoztam a kórházban, amire az iskola is ösztönzött minket. De akkor még csak figyelnünk kellett, mert a tudásunk csupán arra volt elegendő, hogy veszélyt jelentsünk.

Egy harmincas évei közepén járó nő érkezett a sürgősségire, nehézlégzésre panaszkodott. Palo Alto keleti részéből jött, egy szegény zugból az egyébként nagyon gazdag városban. Miközben az ápolónők feltették rá az EKG-érzékelőket, és oxigénmaszkot illesztettek az orrára-szájára, én leültem mellé, és megpróbáltam beszélgetéssel elvonni a figyelmét. Hogy hívják? Vannak gyerekei? Mióta érzi rosszul magát?

Az arca hirtelen megfeszült a félelemtől, és elkezdett levegő után kapkodni. Aztán fennakadt a szeme, és elveszítette az eszméletét.

Másodperceken belül orvosok és nővérek özönlötték el a helyiséget, és megkezdték a szokásos protokollt: lélegeztetőcsövet dugtak le a torkán, és telenyomták az ereit erős gyógyszerekkel, utolsó lehetőségként az újjáélesztésre. Közben az egyik rezidens szívmasszázst alkalmazott a mozdulatlan testen. Néhány másodpercenként mindenki hátralépett, amíg a szakorvos hozzányomta a defibrillátor tappancsait a páciens melléhez, és a test megrándult az erős áramütéstől. Mindenki precíz koreográfia szerint tevékenykedett; tudták, mit kell tenniük.

Én behúzódtam a sarokba, próbáltam nem láb alatt lenni, de a szívmasszázst végző orvos elkapta a tekintetem: „Hé, haver, idejönnél felváltani? Csak pumpáld olyan erővel és ritmusban, ahogy én teszem, oké?”

Így életemben először elkezdtem a szívmasszázst egy olyan személyen, aki nem demonstrációs bábu volt. De semmi nem vált be. A nő meghalt ott az asztalon, miközben a mellkasát pumpáltam. Alig néhány perce még a családjáról kérdeztem. Egy nővér az arcára húzta a takarót, és az emberek szétszóródtak ugyanolyan gyorsan, ahogy érkeztek.

A többiek számára ez nem számított ritka eseménynek, én azonban döbbent voltam, és rémült. Mi a franc történt itt?

Sok más pácienst láttam meghalni, de ennek a nőnek a halála éveken át kísértett. Valószínűleg masszív tüdőembólia végezhetett vele, de ma is azon töprengek, valójában mi lehetett a baja. Mi történt, mielőtt eljutott a sürgősségire? És alakulhattak volna másként is a dolgok, ha jobban hozzáfér az egészségügyi szolgáltatásokhoz? Lehetett volna változtatni szomorú sorsán?

Később, a Johns Hopkins sebészrezidenseként megtanultam, hogy a halál kétféle tempóban érkezhet: gyorsan és lassan. Baltimore belvárosában a gyors halál uralta az utcákat, ezeket pisztolyok, kések és gyors autók osztogatták. Akármilyen betegen is hangzik, a városi erőszak a képzési program eleme volt. Míg én azért választottam a Hopkinst, mert kiemelkedő eredményeket ért el a máj- és hasnyálmirigyrák műtéti kezelésében, a valóságban naponta átlagosan tíz behatoló sérüléses esetet hoztak be, főként lőtt és szúrt sebekkel, ami azt jelentette, hogy nekem és kollégáimnak rengeteg alkalmunk adódott sebészi képességeink csiszolgatására a leggyakrabban fiatal, szegény, fekete férfitestek helyrehozatalánál.

Ha az éjszakát a trauma uralta, akkor a nappal a keringési és bélproblémás, valamint a rákos betegek időszakának számított. A különbség annyi volt, hogy ezeknek a pácienseknek a „sebeit” lassan növekvő, sokáig felfedezetlen daganatok okozták, és közülük sem maradt életben mindenki – még a gazdagok sem, a világ tetején állók. A rákot nem érdekli, mennyi pénzed van. Vagy hogy ki az orvosod. Ha meg akarja találni a módját, hogy végezzen veled, sikerülni fog neki. Ezek a lassú halálok tulajdonképpen még jobban dühítettek.

Ez a könyv azonban nem a halálról szól. Éppen ellenkezőleg.

Több mint huszonöt évvel azután, hogy az a nő bejött a sürgősségire, még mindig az egészségügyben dolgozom, de egészen más módon, mint ahogy korábban elképzeltem. Már nem végzek onkológiai műtéteket, sőt, semmilyen más műtétet sem. Ha eljössz hozzám néhány kiütéssel vagy egy törött karral, valószínűleg nem sokat segíthetek.

Akkor mivel foglalkozom valójában?

Jó kérdés. Ha egy összejövetelen szegeznéd nekem a kérdést, mindent megtennék, hogy kitérjek a válaszadás elől. Vagy azt hazudnám, autóversenyző vagyok, ami valóban szerettem volna lenni gyerekkoromban. („B” terv: pásztor.)

Orvosként a hosszú életre koncentrálok. A baj az, hogy gyűlölöm ezt a kifejezést. Az évszázadok során menthetetlenül összemocskolták azok a kuruzslók és sarlatánok, akik azt állították, rendelkeznek a hosszú élet titkos elixírjével. Nem akarom, hogy összefüggésbe hozzanak azokkal az emberekkel, és nem vagyok annyira arrogáns sem, hogy azt gondoljam, van valamiféle könnyű válaszom erre a problémára, amely évezredek óta foglalkoztatja az emberiséget. Ha a hosszú élet kérdése egyszerű volna, akkor talán nem is lenne szükség erre a könyvre.

Kezdésképpen elmondom, mi nem a hosszú élet. A hosszú élet nem egyenlő az örökléttel. Sem a százhúsz vagy százötven éves korral, amit néhány önjelölt szakértő mostanában rendszeresen ígérget a híveinek. Hacsak nem történik valami hatalmas áttörés, ami valamilyen módon visszafordít kétmilliárd évnyi evolúciós történelmet, és felszabadít minket az idő béklyója alól, akkor minden élőlény, aki ma él, elkerülhetetlenül meg fog halni. Ez egyirányú utca.

A hosszú élet nem is azt jelenti, hogy egyre több és több születésnaphoz húzzuk be a rovátkát, miközben lassan elsorvadunk. Ez történt szerencsétlen Tithónosszal, a mondabeli göröggel, aki örök életet kért az istenektől. Legnagyobb örömére az istenek teljesítették a kívánságát, ám mivel örök fiatalságot elfelejtett kérni, a teste folyamatosan fonnyadt el. Hoppá.

A legtöbb páciensem ezt ösztönösen tudja. Amikor először eljönnek hozzám, általában ragaszkodnak hozzá, hogy nem akarnak hosszabb ideig élni, ha ez azt jelenti, hogy folyamatosan egészségügyi problémáik lesznek. A legtöbbjük végignézte, ahogy szülei vagy nagyszülei hasonló sorsra jutnak – még élnek, de megnyomorítja őket a fizikai törékenység vagy a demencia. Ők nem szeretnék újraélni felmenőik szenvedéseit. Általában itt állítom meg őket. Csak mert a szüleid fájdalmas öregkort éltek meg, vagy fiatalabban mentek el, mint kellett volna, neked még nem kell hasonló sorsra jutnod. A múlt nem feltétlenül diktálja a jövőt. A hosszú élet sokkal jobban alakítható, mint gondolnád.

1900-ban a várható élettartam valahol az ötvenes évek első feléig terjedt, és a legtöbb ember „gyors” halált szeretett volna magának: balesetet, sérülést vagy valamilyen fertőző betegséget.1 Azóta a lassú halál népszerűsége megelőzte a gyors halálét. Az emberek többsége, akik ezt a könyvet olvassák, várhatóan megéri a hetvenes-nyolcvanas éveit, és szinte biztosan „lassú” halálra számíthat. Feltételezve, hogy nem űzöl olyan fokozottan veszélyes foglalatosságokat, mint a bázisugrás, a motorversenyzés vagy a szöveges üzenetek váltása vezetés közben, nagyon jó az esélye, hogy az öregkorral járó krónikus betegségek visznek el, amelyeket én az Apokalipszis Négy Lovasának (a továbbiakban csak Lovasoknak) hívok: szívbetegség, rák, neurodegeneratív betegség, illetve 2-es típusú cukorbetegség, és az azzal összefüggő anyagcsere-rendellenességek. A hosszú élet eléréséhez – vagyis tovább élni, és tovább élni egészségesen – értenünk és kezelnünk kell ezeket a lassú halálozási okokat.

A hosszú élet két összetevőből áll. Az első, hogy mennyi ideig élsz, vagyis a kronológiai élettartamod, a másik, ugyanolyan fontos rész pedig az, hogy mennyire jól élsz, vagyis az éveid minősége. Ezt nevezik egészségtartamnak. Az egészségtartamot általában a következőképpen határozzák meg: az az életszakasz, amikor nem sújtanak minket fogyatékosságok vagy betegségek, de én ezt túlságosan leegyszerűsítőnek tartom. Nekem ötvenesként ugyanúgy nincsenek „fogyatékosságaim és betegségeim”, mint huszonöt éves orvostanhallgatóként, fizikai és mentális értelemben egyaránt. Ez tény. Vagyis a hosszú életre vonatkozó tervünk második eleme, hogy fenntartsuk és fejlesszük fizikai és mentális funkcionalitásunkat.

A kulcskérdés: hová tartok innen? Milyen a jövőpályám? Egy középkorú embernél már szaporodnak a figyelmeztető jelek. Jártam több gimnáziumi barátom temetésén, érzékelem az ilyen korban meredeken felszökő halálozási kockázatot. Ugyanakkor sokan közülünk, akik harmincas, negyvenes, ötvenes éveinkben járunk, látjuk, ahogy szüleink elindulnak a fizikai gyengeség, a demencia, a hosszú távú betegségek útján. Ezt mindig szomorú megtapasztalni, és megerősít egyik alapelvemben, miszerint az egyetlen módja annak, hogy jobb jövőt teremts magadnak – hogy kedvezőbb pályára állítsd magad –, ha elgondolkodsz ezen, és még most cselekszel.

Az egyik legnagyobb akadály a hosszú élet felé vezető úton az a tény, hogy a képességek, amelyeket a kollégáim és én elsajátítottunk az orvosi képzés során, sokkal hatékonyabbnak bizonyultak a gyors, mint a lassú halál ellen. Megtanultunk törött csontokat rögzíteni, fertőzéseket elűzni erős antibiotikumokkal, sérült szerveket helyrehozni vagy pótolni, súlyos gerinc- és agyi sérülések hatásait enyhíteni. Elképesztő eredményességgel mentünk életeket és állítunk helyre összeroncsolt testeket, vagy élesztünk újra a halál szélén táncoló pácienseket. Ugyanakkor sokkal kevésbé vagyunk sikeresek a krónikus betegségektől (rák, szív- és érrendszeri, illetve idegrendszeri problémák) szenvedő pácienseknél. Enyhíthetjük a tüneteket, és gyakran késleltethetjük valamennyire a véget, de nem tudjuk úgy alaphelyzetbe állítani az órát, mint az akut problémáknál. Egyre ügyesebben kapjuk el a tojásokat, de azt nem tudjuk megakadályozni, hogy elkezdjenek zuhanni az épület tetejéről.

A probléma az volt, hogy mind a két fajta pácienst – a traumák áldozatait és a krónikus betegségekben szenvedőket – ugyanazzal a forgatókönyvvel közelítettük meg. A feladatunk az volt, hogy megakadályozzuk a páciens halálát, bármi áron. Különösen jól emlékszem az egyik esetre, egy tizennégy éves fiúra, akit egy éjjel behoztak a sürgősségire. Alig élt. Az első utasülésen ült egy Hondában, amelybe teljes sebességgel belerohant egy piros lámpát figyelmen kívül hagyó sofőr. Az életjelei gyengék voltak, a pupillái merevek és tágak, ami súlyos feji traumára utalt. Nagyon közel állt a halálhoz. Traumatológus vezetőként azonnal végigmentem a szokásos protokollon, hogy újjáélesszem, de akárcsak annál a nőnél a Stanford sürgősségijén, nála sem működött semmi. A kollégáim azt tanácsolták, adjam fel, én azonban megmakacsoltam magam, és nem voltam hajlandó halottnak nyilvánítani. Ehelyett folyamatosan próbáltam újjáéleszteni, egyik adag vért és epinefrint a másik után nyomtam az élettelen testbe, mert nem tudtam elfogadni a tényt, hogy egy ártatlan, fiatal fiú élete így érjen véget. Utána a lépcsőházban zokogtam, azt kívántam, bárcsak sikerült volna megmentenem. Ám mire hozzám került, már eldőlt a sorsa.

Ez a hozzáállás mindenkire jellemző, aki az egészségügyben dolgozik: az én szolgálatom alatt senki sem halhat meg. Ám gyakran teljesen egyértelmű, hogy elkéstünk, amikor a betegség már annyira előrehaladott stádiumban van, hogy a halál szinte elkerülhetetlen. Ennek ellenére ugyanúgy, mint az autóbalesetes fiúnál, náluk is mindent megteszünk, hogy meghosszabbítsuk az életüket, toxikus és gyakran fájdalmas kezeléseket alkalmazunk az utolsó pillanatig, a legjobb esetben is mindössze néhány hetet vagy hónapot nyerve vele.

A probléma nem az, hogy nem próbálkozunk. A modern orvostudomány hihetetlen mértékű erőfeszítést és erőforrást szentelt ezeknek a betegségeknek. Fejlődésünk azonban nem volt elég gyors, kivéve a szív- és érrendszeri megbetegedések esetében, ahol az iparosodott világban a halálozási arányt körülbelül hatvan év alatt a kétharmadával sikerült visszaszorítani (bár mint látni fogjuk, még itt is van tennivaló).2 Ezzel szemben a rákbetegségeknél a halálozási arány alig csökkent, mióta több mint ötven éve meghirdették a rák elleni háborút, hiába költöttek kutatásra több milliárd dollárnyi magán- és közpénzt.3 A 2-es típusú cukorbetegség továbbra is tomboló közegészségügyi krízisnek számít, nem mutatja az enyhülés jelét, az Alzheimer-kór és a vele kapcsolatos neurodegeneratív betegségek pedig ott portyáznak az egyre gyarapodó idős populáció körében, és hatásos gyógymód ellenük gyakorlatilag még látótávolságon belül sincs.

És minden esetben rossz időpillanatban avatkozunk be, jóval a betegség megjelenése után, gyakran túlságosan későn – amikor már hullnak a tojások. Minden alkalommal letaglóz, amikor azt kell mondanom egy rákbetegnek, hogy hat hónapja van hátra, mert a kór már több évvel azelőtt beköltözött a testébe, hogy egyáltalán kimutatható lett volna. Rengeteg időt vesztegettünk el. Bár a betegségek négy Lovasának megjelenési esélye az életkor előrehaladtával meredeken nő, általában már jóval azelőtt gyökeret vernek, hogy felismernénk őket, és nagyon hosszú idő kell nekik, hogy valakivel végezzenek. Még amikor valaki „hirtelen” hal is meg szívrohamban, a betegség valószínűleg már két évtizede fejlődik a koszorúereiben. A lassú halál még annál is sokkal lassabban dolgozik, mint hinnénk.

A logikus következtetés, hogy hamarabb közbe kell lépnünk annak érdekében, hogy útközben megállítsuk a Lovasokat – vagy még jobb, ha megakadályozzuk a felbukkanásukat. A késői stádiumú tüdőrák halálozási arányát semmilyen kezelés nem tudta csökkenteni olyan hatékonyan, mint a dohányzás visszaszorítása az egész világon az elmúlt két évtizedben, köszönhetően részben a cigarettázás széles körű tiltásának. Ez az egyszerű megelőző intézkedés több életet mentett meg, mint bármilyen késői stádiumú beavatkozás, amit az orvostudomány kitalált. A szakma túlnyomó része ezzel együtt még mindig ragaszkodik ahhoz az állásponthoz, hogy a beavatkozással várjunk a diagnózisig.

A 2-es típusú cukorbetegség tökéletes példa erre. Az Amerikai Diabétesz Társaság szabványos kezelési útmutatója leszögezi, hogy a pácienst akkor lehet cukorbetegséggel diagnosztizálni, amikor a hemoglobin A1c (HbA1c) tesztje 6,5 százalékos vagy nagyobb értéket mutat, szemben a 140 mg/dl átlagos vércukorszinttel (a normális érték inkább 100 mg/dl, vagyis 5,1 HbA1c-százalék).1 Ezek a páciensek kiterjedt kezelésben részesülnek, egyebek közt olyan gyógyszereket kapnak, amelyek segítenek a testnek több inzulint termelni, csökkentik a test által előállított glükóz mennyiségét, és ott van még az inzulin hormoninjekció is, ami a fokozottan inzulinrezisztens szövetekbe juttatja be a glükózt.

Viszont ha a HbA1c-teszt 6,4 százalékos értéket mutat, ami átlagosan 137 mg/dl vércukorszintet jelent – mindössze három ponttal alacsonyabbat –, az technikailag még nem 2-es típusú cukorbetegség. Ezt az állapotot prediabétesznek nevezik, és a szokványos kezelési irányelvek közepes mennyiségű testmozgást, ködösen meghatározott étrendváltoztatást, egy metforminnak nevezett glükózszabályozó gyógyszert, valamint „évenkénti vizsgálatot” javasolnak – vagyis gyakorlatilag ki kell várni, hogy a páciensnél kialakul-e a cukorbetegség, mielőtt sürgető problémaként tekintenének rá, és megkezdenék a kezelést.

Azt kell mondanom, a 2-es típusú cukorbetegség megközelítésének ez a legrosszabb módja. Ahogy azt a 6. fejezetben látni fogjuk, a 2-es típusú cukorbetegséggel többféle anyagcsere-rendellenesség is együtt jár, amelyek már jóval azelőtt elkezdődnek, hogy valaki a vérteszten átlépné a mágikus diagnosztikai határértéket. A 2-es típusú cukorbetegség mindössze az utolsó állomás. A közbelépés megfelelő időpontja még jóval azelőtt lenne, hogy a páciens megközelítené ezt a zónát: már a prediabétesz is nagyon késői állapotnak számít.

Abszurd és ártalmas úgy kezelni ezt a betegséget, mint holmi megfázást vagy csonttörést, ami vagy van, vagy nincs; ez sosem bináris. Mégis túl gyakori eset, hogy a közbeavatkozás csak a klinikai diagnózis után kezdődik el. Miért lenne ez helyes?

Véleményem szerint az lenne a célunk, hogy a lehető legkorábban cselekedjünk, próbáljuk megakadályozni, hogy az emberekben kialakuljon a 2-es típusú cukorbetegség, a többi Lovasról nem is beszélve. Proaktívnak kellene lennünk, nem reaktívnak. A beállítottság megváltoztatása az első lépés a lassú halál elleni hadjáratban. Késleltetni vagy megakadályozni akarjuk ezeket az állapotokat, hogy tovább élhessünk betegség nélkül ahelyett, hogy betegen vegetálnánk. Ez azt jelenti, hogy a beavatkozás optimális időpontja még azelőtt van, hogy a tojások elkezdenének hullani – ahogy arra saját életemben is rájöttem.

2009. szeptember 8-án, a napon, amit sosem feledek el, Catalina Island egyik strandján álltam, amikor a feleségem, Jill hozzám fordult és így szólt: „Peter, szerintem dolgozhatnál rajta, hogy egy kicsit kevésbé legyél nem vékony.”

Úgy meglepődtem, hogy kis híján kiesett a kezemből a sajtburger. „Kevésbé nem vékony?” Az én drága feleségem valóban ezt mondta?

Meg voltam győződve róla, hogy kiérdemeltem a burgert és a másik kezemben tartott kólát, miután Los Angelesből átúsztam a szigetre – a harmincnégy kilométert tizennégy óra alatt tettem meg, jórészt az áramlat ellenében. Egy perccel korábban még felszabadultan ünnepeltem a bakancslistás tétel kipipálását.2 Most meg én lettem a Nem Vékony Peter.

Ennek ellenére azonnal tudtam, hogy Jillnek igaza van. Anélkül, hogy észrevettem volna, felhíztam 95 kilóra, ami 22 kilóval volt több tinédzserkori ökölvívó versenysúlyomnál. Sok középkorú fickóhoz hasonlóan én is „atlétának” hittem magam, miközben kolbásztestemet úgy kellett beleszuszakolnom a 36-os nadrágba. Az akkor készült fotók emlékeztetnek rá, hogy a pocakom pont akkora volt, mint Jillé hat hónapos terhesen. Egy teljes értékű aputest büszke tulajdonosa lettem, és még a negyvenet sem töltöttem be.

A vérvizsgálatok komolyabb problémákra is fényt derítettek annál, amit a tükörben láttam. Annak ellenére, hogy fanatikus módon edzettem, és egészségesnek gondolt diétát folytattam (eltekintve a ritka, úszás utáni sajtburgerektől), valahogy inzulinrezisztenssé váltam, ami az első lépés a 2-es típusú cukorbetegség és más kellemetlen dolgok felé. A tesztoszteronszintem alacsonyabb volt a hasonló korú férfiak 95 százalékánál. Nem túlzás azt állítani, hogy az életem veszélybe került – nem közvetlenül, de hosszú távon mindenképpen. Pontosan tudtam, hová vezet ez az út. Amputáltam olyan emberek lábát, akik húsz évvel korábban olyanok voltak, mint én. Hogy ne menjek annyira messzire, a saját családfám is tele volt olyanokkal, akik a negyvenes éveikben haltak bele szív- és érrendszeri betegségekbe.

Az a tengerparti pillanat jelentette a mérföldkövet, amikortól elkezdett érdekelni a hosszú élet (már megint ez a kifejezés). Harminchat éves voltam, és a szakadék szélén álltam. Nemrég született meg első gyermekünk, Olivia. Az első pillanatban, amikor a karomba vettem fehér takaróba bugyolált testét, beleszerettem – és tudtam, hogy az életem örökre megváltozott. Ám hamarosan azt is megtanultam, hogy a különféle veszélyfaktorok, valamint a genetikám korai, szív- és érrendszeri problémától bekövetkező halált prognosztizáltak. Azt viszont akkor még nem tudtam, hogy a helyzetemen igenis lehet javítani.

Ahogy beleástam magam a tudományos irodalomba, hamar a táplálkozástudomány és az anyagcsere megszállottjává váltam, ahogy korábban a daganatos betegségek sebészi kezeléséé. Mivel természetemnél fogva kielégíthetetlen kíváncsiságú ember vagyok, kapcsolatba léptem a témák vezető szakértőivel, és rávettem őket, hogy mentoráljanak a tudás felé vezető utamon. Meg akartam érteni, hogyan kerültem ebbe az állapotba, és mit jelent ez a jövőmre nézve. És ki kellett találnom, hogyan találjak vissza a helyes útra.

Következő feladatom az volt, hogy megpróbáljam megérteni az érelmeszesedés, vagy ha úgy tetszik, szívbetegség valódi természetét és okait, mert ez a betegség régóta vadászott apám családjának férfitagjaira. Két testvérét vitte el a szívroham még ötvenéves koruk előtt, a harmadik a hatvanas éveiben hunyt el, hasonló okból. Innen már csak egy rövid ugrás volt a rák, ami mindig is lenyűgözött, valamint a neurodegeneratív betegségek, mint az Alzheimer-kór. Végül tanulmányozni kezdtem a gerontológia gyorsan változó területét – meg akartam érteni, mi működteti magát az öregedési folyamatot, és hogyan lehet azt lelassítani.

A legnagyobb tanulság talán az volt, hogy a modern orvostudomány nem igazán tudja, hogyan és mikor kezelje az öregedés krónikus betegségeit, amelyek valószínűleg mindannyiunkkal végeznek. Ez részben azért van, mert a Lovasok hihetetlenül összetettek, sokkal inkább beszélhetünk betegségfolyamatról, mint akut betegségről, mint például a megfázás esetében. A meglepő az egészben, hogy ez valójában jó hír számunkra, legalábbis bizonyos szemszögből. Minden Lovas kumulatív jelenség, vagyis több veszélyfaktor összegyűléséből és felhalmozódásából jön létre. Kiderült azonban, hogy az egyedi veszélyfaktorok közül sokat viszonylag könnyű enyhíteni vagy megszüntetni. És ami még jobb, osztoznak bizonyos jellemzőkben vagy kiváltó okokban, ami sebezhetővé teszi őket azokkal a taktikákkal és viselkedésbeli változásokkal szemben, amelyekről ebben a könyvben szó lesz.

Az orvostudomány legnagyobb hibája, hogy ezeket az állapotokat az időskála rossz végén próbálja meg kezelni – miután már beásták magukat – ahelyett, hogy még a gyökeret verésük előtt támadná őket. Ennek eredményeképpen figyelmen kívül hagyjuk a fontos figyelmeztető jeleket, és elmulasztjuk a lehetőséget a közbeavatkozásra azon a ponton, ahol még van esélyünk visszaverni ezeket a betegségeket, fejleszteni az egészséget, és potenciálisan kitolni a maximális életkort.

Vegyünk néhány példát:

• Annak ellenére, hogy dollármilliárdokat ölnek a Lovasokkal kapcsolatos kutatásokba, az orvostudomány fősodra a kiváltó okokkal kapcsolatosan alapvető dolgokban teljesen rossz úton jár. Meg fogunk vizsgálni néhány ígéretes, új elméletet ezeknek a betegségeknek az eredetéről és okairól, valamint a lehetséges stratégiákat a megelőzésükre.

• A tipikus koleszterinvizsgálati eredmény, amit az éves orvosi vizsgálatodon megkapsz és átvizsgálsz, valamint az abból adódó feltételezések többsége (például a „jó” és a „rossz” koleszterin) teljesen félrevezető, és a használhatatlanságig túlegyszerűsített. Közel sem árul el nekünk eleget arról, hogy valójában mekkora a veszélye a halálos szívrohamnak, mi pedig nem teszünk eleget ennek a gyilkosnak a megállításáért.

• Több millió ember szenved egy kevéssé ismert és aluldiagnosztizált májbetegségtől, amely potenciális előfutára a 2-es típusú cukorbetegségnek. Ugyanakkor ennek az anyagcsere-rendellenességnek a korai stádiumában az emberek vértesztje gyakran teljesen „normális”. Sajnos a mai, egészségtelen társadalomban a „normális” vagy „átlagos” nem egyenlő az „optimálissal”.

• A 2-es típusú cukorbetegséghez vezető anyagcsere-rendellenesség növeli a szívroham, a rák és az Alzheimer-kór kockázatát is. Az egészséges anyagcsere kialakítása csökkentheti mindegyik Lovas látogatásának veszélyét.

• Majdnem mindegyik „diéta” hasonló: segíthetnek néhány embernek, de a többség számára haszontalanok. Ahelyett, hogy az étrendekről vitatkoznánk, a táplálkozási biokémiára fogunk koncentrálni, vagyis hogy az elfogyasztott tápanyagok kombinációja hogyan hat az anyagcserédre és lelki jólétedre, és hogyan lehet az adatok és a technológiák felhasználásával a legjobb étkezési mintát kialakítani számodra.

• Az egyik makrotápanyag sokkal több figyelmet érdemel, mint azt a legtöbben gondolnák: nem a szénhidrát, nem a zsír, hanem a fehérje válik kritikus fontosságúvá, ahogy egyre öregebbé válunk.

• A testmozgás messze a legfontosabb „gyógyszer” a hosszú élet szempontjából. Semmilyen más beavatkozás nem tesz annyit életünk meghosszabbításáért, valamint kognitív és fizikai funkcióink megőrzéséért. A legtöbb ember azonban nem mozog eleget – ráadásul a rossz fajta mozgás ugyanannyit árt, mint használ.

• Végül, ahogy azt én is megtanultam a nehezebbik úton, a törekvés a fizikai egészségre és a hosszú életre semmit sem ér, ha figyelmen kívül hagyjuk érzelmi egészségünket. Az érzelmi szenvedés minden fronton rombolhatja egészségünket, ezért azzal is foglalkoznunk kell.

Miért van a világnak szüksége még egy könyvre a hosszú életről? Az elmúlt évek során többször is feltettem magamnak ezt a kérdést. Az írók többsége ebben a témakörben besorolható valamilyen kategóriába. Vannak az igazi hívők, akik ragaszkodnak hozzá, hogy ha valamilyen speciális diétát követsz (minél több korlátozással, annál jobb), vagy bizonyos módon meditálsz, vagy valamilyen meghatározott szuperélelmiszert fogyasztasz, vagy megfelelő módon tartod fenn az „energiaszinted”, akkor elkerülheted a halált, és örökké élhetsz. Amit tudományos szigorban nélkülöznek, azt gyakran szenvedéllyel pótolják.

A spektrum másik végén helyezkednek el azok, akik meg vannak győződve róla, hogy a tudomány hamarosan kitalálja, hogyan hatástalanítsa magát az öregedési folyamatot, valami eddig ismeretlen, sejtszintű átviteli útvonal manipulálásával, vagy a telomerjeink meghosszabbításával, vagy a sejtjeink „újraprogramozásával”, hogy már egyáltalán ne legyen szükségünk az öregedésre. Nagyon valószínűtlen, hogy ez a mi életünkben megtörténik, bár kétségtelenül igaz, hogy a tudomány hatalmas ugrásokkal halad az öregedés, illetve a Lovasok megértésében. Rengeteget tanulunk, de a trükkös rész annak a megértése, hogy ezt az új tudást hogyan alkalmazzuk valódi embereken, a laboron kívül – vagy legalább hogyan biztosítsuk magunkat a veszteségek ellen abban az esetben, ha a fellengzős tudomány valahogy mégsem lesz képes beletenni a hosszú életet egyetlen pirulába.

Én a következőképpen látom saját szerepemet: nem vagyok laboratóriumi tudós vagy klinikai kutató, sokkal inkább fordító, aki segít neked megérteni és alkalmazni ezeket az eredményeket. Ez a tudomány beható ismeretét igényli, ugyanakkor egy kicsit művészet is, olyan, mintha Shakespeare valamelyik versét fordítanánk le másik nyelvre. Pontosan meg kell értenünk a szavakat (a tudományt), de át kell vinnünk a stílust, a nüanszokat, az érzést, a ritmust is (a művészetet). Hasonlóképpen, az én megközelítésem a hosszú élethez szilárdan gyökerezik a tudományban, de van benne egy jó adag művészet is, amikor azt kell kitalálnom, hogyan és mikor alkalmazzuk a tudást nálad, a páciensnél, összehangolva a génjeiddel, a múltaddal és a szokásaiddal, a céljaiddal.

Hiszem, hogy már eleget tudunk az eredményes változtatáshoz. Ezért adtam ilyen címet a könyvnek: egyszerre utalok vele a jobb és a hosszabb életre. Tithónosszal ellentétben te élhetsz hosszú ideig amellett, hogy megőrzöd az egészséged, és még többet merítesz az életből.

Célom egy praktikus használati útmutató létrehozása a hosszú élet gyakorlatához. Egy útmutatóé, amelyik segít neked tovább élni. Remélem, sikerül meggyőznöm téged arról, hogy elég idő és energia ráfordításával akár egy évtizeddel is meghosszabbíthatod az élettartamod, az egészségtartamodat pedig akár két évtizeddel is, ami azt jelenti, hogy úgy tudsz funkcionálni, mint egy húsz évvel fiatalabb ember.

Ugyanakkor nem akarom pontosan megmondani, hogy mit tegyél; inkább abban szeretnék segíteni, hogy megtanuld, hogyan gondolkodj ezekről a tennivalókról. Számomra ez egy utazás volt, egy tanulással és ismétléssel teli, szinte már rögeszmés folyamat, amely azon a napon kezdődött, Catalina Island sziklás tengerpartján.

A hosszú élet elérése általánosságban az orvostudomány paradigmaváltó megközelítését igényli, ami erőfeszítéseinket a krónikus betegségek megelőzésére és élettartamunk megnövelésére koncentrálja – mégpedig most azonnal, ahelyett hogy megvárnánk, amíg a kór gyökeret ver, vagy kognitív és fizikai funkcióink hanyatlásnak indulnak. Ez nem „preventív”, hanem proaktív gyógymód, és véleményem szerint nemcsak az egyének életét képes megváltoztatni, de a társadalom egészét is megszabadíthatja rengeteg szenvedéstől. És ez a változás nem az egészségügyi rendszerből érkezik: csak akkor történik meg, ha és amikor a páciensek és az orvosok megkövetelik.

Csak az orvostudományhoz való hozzáállásunk megváltoztatásával tudunk feljutni a tetőre, hogy megállítsuk a tojások hullását. Nem szabad megelégednünk azzal, hogy odalent rohangálunk, és próbáljuk elkapni őket.

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Bán László

Előkészítés Mandl Orsolya

Szakmai lektorálás Dr. Szkaliczki Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Mate SC – SIL Open Font License

Overpass – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License