Kovács Ferenc – Szilágyi Tibor

A magyar katonai felsővezető-képzés három évtizede

Budapest, 2023

Szerzők

Kovács Ferenc – Szilágyi Tibor

Szakmai lektor

Padányi József

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Pordány Katalin

Olvasószerkesztő: Szabó Ilse

Korrektor: Nagy Judit

Tördelőszerkesztő: Tihanyi József

ISBN 978-963-531-876-6 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-877-3 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-878-0 (ePub)

© A szerzők, 2023

© A kiadó, 2023

Minden jog védve.

Tartalom

Előszó

Bevezetés

A magyar katonai felsővezető-képzés története a kezdetektől 1991-ig

A változás kényszere

Vezérkari tisztképzés a Magyar Királyi Honvéd Hadiakadémián

Vezérkari tisztképzés a Honvéd Hadiakadémián

Az 1993-ban újraindult magyarországi katonai felsővezető-képzés elmúlt három évtizedéről

A tanfolyam neve, avagy a katonai hivatásrend Vezérkari Tanfolyama

A képzés helyszínei

A képzés evolúciója

A tanfolyamparancsnokok, tanfolyami központparancsnok és intézetparancsnokok visszaemlékezései

A tanfolyamon részt vett hallgatók visszaemlékezései

A Primus inter Pares Zrínyi-emlékdíj díjazottjai

A díjazottak

Az elmúlt 30 év tancsoportjai

Befejezés

Köszönetnyilvánítás

Függelékek

Felhasznált irodalom

Felhasznált képzési dokumentumok

Felhasznált jogszabályok

Előszó

A biztonság létezésünk elengedhetetlen feltétele, amelynek egyik őrzője és garantálója hazánkban a Magyar Honvédség. Korunk kihívásokkal teli környezetében a biztonságot megnyugtatóan akkor tudja fenntartani egy haderő, ha a személyi állomány motiváltsága, lojalitása mellett a haditechnika modern és korszerű, valamint az irányítás is megfelel a kor kihívásainak.

Napjainkban a Magyar Honvédség tudatos átalakítása, modernizációja, valamint az állomány elhivatottságának és kiképzettségének magas szinten tartása történelmi léptékű. Olyan mértékű fejlesztés zajlik a magyar haderőben, amelyre évtizedek óta nem volt példa. A 21. századi technológiai eszközök mellett elengedhetetlen, hogy a magyar katonák részére is biztosítva legyen a folyamatos fejlődés, az élethosszig tartó tanulás lehetősége, kiváltképp a felsővezetői körökben.

A korszerű ismeretek, szaktudás és megfelelő készségek elsajátítása végett 1920 és 1949 között már folytattak vezetői tisztképzést Magyarországon, amely a politikai rendszerváltozás következménye és igénye által, új célokat kitűzve 1993-ban indulhatott újra.

A magyar katonai felsővezető-képzés – mint a Magyarországon elvégezhető legmagasabb szintű katonai képzési forma – 2023-ban ünnepli fennállásának 30. évfordulóját. A kötet ezen három évtizednek állít méltó emléket. Megtiszteltetés számomra, hogy a magam, illetve a Magyar Honvédség vezetése nevében megköszönhetem a szerzőknek a könyv létrehozásában végzett áldozatos munkáját.

A könyv fejezetei átfogó képet nyújtanak a képzés történetéről, az oktatási program fejlődéséről, a tanfolyam vezetőinek személyes benyomásairól és a hallgatók által szerzett tapasztalatokról, élményekről. Emellett a kiadványban megtalálhatók az évfolyamok legkiválóbb hallgatói, a Zrínyi-emlékdíjjal kitüntetettek is.

Kívánom, hogy ez a kötet váljon hasznára minden olvasónak, és kérem, hogy a következő gondolatot mindig tartsák szem előtt: Egy kiváló vezető ismérve a szüntelen tanulás és tapasztalatszerzés, a szellemi éhség fáradhatatlan igénye kell hogy legyen!

Dr. Ruszin-Szendi Romulusz
altábornagy,

a Honvéd Vezérkar főnöke

Bevezetés

Meglehetős elszántságot és jó adag önbizalmat igényelt alkotó szándékkal hozzányúlni a magyar katonai felsővezető-képzés történetéhez, hiszen számosan, a hadtudomány szakavatott művelői, hadtörténészek és akadémiai/egyetemi oktatók sora dolgozta már fel tudományos igénnyel és precizitással a katonai oktatás e legmagasabb szintjének történetét. Tették ezt különböző céllal, formában és terjedelemben. Születtek teljes kötetek, és íródtak tanulmányok; konferenciák sora vitatta meg és elemezte azt az immár több mint egy évszázadot felölelő időszakot, amely sorsfordító politikai, társadalmi és gazdasági események útján írta át újra és újra Magyarország – főként 20. századi – valóságát.

Az államformák és politikai rendszerek több esetben külső kényszerek hatására történő radikális változásai évszázados értékeket kérdőjeleztek meg, amelyek relativizálták azokat a zsinórmértékül szolgáló össztársadalmi fogódzókat, melyek az egyes ember, de kisebb-nagyobb közösségei számára is addig szilárd útmutatót jelentettek. Az értékválságok jelentős társadalmi és politikai átalakulásokat eredményeztek, amelyek az élet valóságához szabott új értékeket alakítottak ki, mi máson, mint a régiek repedező és kopott, vagy éppen a történelem próbáját kiálló alapjain.

A nemzeti haderő – a hon fegyveres védelmezője – pedig együtt mozgott, változott és szenvedett az országgal és a nemzettel. Hiszen a haderő létrehozásának és felhasználásának célját mindig az adott politikai/társadalmi valóság határozza meg, amely elsősorban – de kortól-ideológiától és politikai rendszertől függően más és más – értékalapú döntések sorozatából áll. Ha a nemzeti haderő társadalmi elfogadottsága és beágyazottsága is megfelelő – hiszen ez nem magától értetődő –, értékei, a katonai ethosz, a civil társadalom értékrendjét kellően leképezik, sőt azt gazdagítják, akkor rendelkezésre áll mindaz, ami a célok elérését lehetővé teszi: a hazájáért még a legdrágábbat, az életét is feláldozni kész ember, az esküt tett katona.

A Vezérkari képzés múltja című konferencia[1] bevezető előadásában prof. dr. Csikány Tamás dandártábornok, a Nemzeti Közszolgálati Egyetem tudományos rektorhelyettese a következőket mondta: „Szerencsések vagyunk mi, magyar emberek, mert van egy gazdag történelmünk, van mit elemezni és volna miből tanulni a régi események alapján.” Abban mindenképpen egyet kell értenünk, hogy a magyarság ismert története fordulatokban és eseményekben gazdag volt ez idáig. Az is megszívlelendő, hogy a múlt tanulságainak levonása megkönnyítheti a jelen megalapozott döntéseinek meghozatalát.

Könyvünk megírásakor magunkénak valljuk és továbbvisszük a konferencia vezérmotívumát, miszerint a magyar nemzeti katonai felsővezető-képzés múltját és jelenét dolgozzuk fel, és nem térünk ki sem az Osztrák–Magyar Monarchia időszakának vezérkari tisztképzési rendszerének ismertetésére, sem pedig a Szovjetunióban 1952–1991 között, magyar főtisztek részvételével (is) folyó vezérkari képzés bemutatására. Tesszük ezt azért, mert egyik sem volt sem magyar, sem nemzeti.

Ami jelen esetben azt jelenti, hogy sem a magyar nemzeti katonai felsővezető-képzés előzményének tekinthető, a monarchia intézményeiben[2] megvalósult – magas színvonalú – képzés, sem a magyar katonai felsővezető-képzés 1947–49 közötti,[3] illetve az 1993-ban kezdődött és jelenleg is folyó időszakai közé „beékelődő”, a Szovjetunió haderőnemi akadémiáin, illetve a Vorosilov Vezérkari Akadémián folyó vezérkari képzés nem vette figyelembe azokat a sajátosságokat, amelyek – az 1920-at, illetve az 1945-öt követően létrejött magyar állam geopolitikai és geostratégiai meghatározottságaiból, a társadalom tűrőképességéből és a gazdaság teherbírásából, valamint az előbbiekből is következő, a magyar nemzeti értékekből és érdekekből eredő nemzeti érdekérvényesítés egyik eszközének – a nemzeti haderő fejlesztésének és alkalmazási módozatainak egyedi jellemzőiben és törvényszerűségeiben foghatók meg.

Elhatározásunkban megerősítettek azon – a jelenig vezető, jogfolytonosságot biztosító és történelmi rehabilitációnak is tekinthető – felsővezetői döntések is, amelyek eredményeképpen az 1955–1996 között működő, előbb főiskolai, majd egyetemi szintű képzést nyújtó Zrínyi Miklós Katonai Akadémia (ZMKA) a Honvéd Hadiakadémiát,[4] míg az 1996–2011 között képzést folytató Zrínyi Miklós Nemzetvédelmi Egyetem (ZMNE) a Magyar Királyi Honvéd Hadiakadémiát,[5] a Honvéd Hadiakadémiát és a Zrínyi Miklós Katonai Akadémiát[6] tekintették jogelődjeiknek.

Még mielőtt rátérnénk a két világháború közötti, valamint a II. világháborút követő két év magyar katonai felsővezető-képzésének bemutatására, szükségesnek tartjuk nyomatékosítani: világégések és politikai rendszerváltoztatások egyenes következményeként változott korszakról korszakra a nemzeti haderő és vele szinkronban a nemzeti katonai felsővezető-képzés rendszere, ami minden esetben paradigmaváltozást eredményezett mind a képzés szerkezetében, mind annak tematikájában és elérni kívánt céljaiban.

Könyvünk írása során elsősorban a témát előttünk már tudományos igénnyel feldolgozó kutatók és oktatók forrásértékű műveire, illetve a tanfolyamparancsnokok és egykori hallgatók visszaemlékezéseire támaszkodtunk. A bemutatott három évtized történéseit még fellelhető és kutatható okmányokkal és fényképekkel egészítettük ki. A függelékekben felsorolt adatok kiterjedt kutatómunka eredményei, ugyanakkor számos információ már nem volt megtalálható a könyvtárakban, irattárakban sem. Az események, nevek és titulusok esetében a történések időpontjában érvényes és hatályos megnevezéseket használtuk. A kötetben fellelhető, erőfeszítéseink ellenére bekövetkezett mindennemű pontatlanságért a szerzőket terheli a felelősség.

A magyar katonai felsővezető-képzés története a kezdetektől 1991-ig

„[…] az emberi elme mind vitézi mesterségre,

mind más minden dologra

sehonnan annyi segítséget nem vészen,

mint a tanulásbul és a históriaolvasásból.”[7]

Zrínyi (VII.) Miklós[8]

A 20. századi Magyarországot alapjaiban megváltoztató két világégés pontosan azokat a politikai, társadalmi, gazdasági és etnikai alapokat változtatta meg soha vissza nem állítható módon, amelyeket a háborúba elvonuló honvédek – mint védendőt és biztos hátországot – hátrahagytak. Hiszen a padovai fegyverszünet,[9] majd azt követően a belgrádi konvenció[10] aláírását követően az olaszországi és a balkáni frontokról kivont, bevagonírozott, majd hazaérve – a hősies helytállást ünneplő tömegek ovációja helyett néhol a nyílt megvetéssel szembesülő – már a vasútállomáson lefegyverzett és feloszlatott gyalogezredek állománya a belső meghasonlottság és a külső értékválság skizofrén állapotában kereste helyét az új, de idegen magyar valóságban. Ezután következett a Tanácsköztársaság[11] egykor dicsőségesnek mondott 133 napja, illetve az 1920. június 4-én aláírt trianoni békeszerződés[12] és annak messze ható következményei.

Nagyon hasonló össztársadalmi lelkiállapot fogadta a II. világháborút a neki rendelt/jutott viszontagságaival megharcoló Magyar Királyi Honvédség frontról visszavonult, vagy utóbb hadifogolytáborokból kiszabadult és hazatért – a romokban álló és kifosztott országgal, a nyomorgó és éhező lakossággal és a jaltai megállapodás[13] magyar vonatkozásait eleve betartani nem szándékozó szovjet-orosz kommunista ideológia által a hagyományos értékrendjétől erővel megfosztott Magyarország keservével szembesülő – honvédeit is.

A változás kényszere

A haderő pedig hűen követte és becsülettel megszenvedte országának sorsát. Az Osztrák–Magyar Monarchia közös hadseregének és a honvédségnek ugyanaz lett a sorsa, mint a dualista birodalomnak: szétesett, feloszlott, majd romjain újjáalakult. A trianoni békeszerződés előírásai által biztosított – vagy kreatívan kihasznált – szűk keretek között újjáépült Magyar Királyi Honvédség immár egy önálló, de méretében, lehetőségeiben és potenciáljában akaratlagosan meggyengített Magyarország értékei és érdekei szerint szerveződött újjá, lépésről lépésre – eleinte rejtve, majd nyíltan felvállalva – építve fel képességeit, benne a gerincét képező új tisztikarral.

A II. világháborút követő első évek, 1945–1949 között, a király nélküli Magyar Királyságból és a többpárti demokrácián alapuló második Magyar Köztársaságból[14] a Rákosi-féle Magyar Népköztársaságba[15] való átmenetnek lehettek tanúi. Ahogy változott az államforma és az azt megalapozó ideológia, úgy követte a folyamatokat a Magyar Honvédség, később a Magyar Néphadsereg is. Ahogy az ország, úgy a haderő is múltjának világháborús romjaiból kezdte szervezeti, hadfelszerelési és eljárásrendi újjászerveződését, felhasználva mindazt, ami megmaradt és még használható volt.

Ez így volt igaz a személyi állományra is. Hiszen csak a „régi hadsereg” túlélő és tenni akaró – legénységi vagy altiszti-tiszti-főtiszti állománykategóriába tartozó – katonáira lehetett alapozni az új értékekre épülő ország új célokat elérni hivatott haderejének humán képességeit.

Ez a megállapítás – mármint a politikai rendszerváltoztatás eredményeképpen fellépő és szükségszerű változási kényszer – igaz lesz az 1993-ban kezdődő és máig tartó képzési szakaszra is.

Vezérkari tisztképzés a Magyar Királyi Honvéd Hadiakadémián

Az I. világháborút Magyarország számára lezáró trianoni békeszerződés radikálisan új geopolitikai és geostratégiai helyzetbe kényszerítette az országot.

A világháborúban vesztes Osztrák–Magyar Monarchia utódországaként a szuverén állami lét alapvető eszközeitől tevőlegesen megfosztva,[16] gazdaságilag és demográfiailag megroppantva kellett az immár független Magyarországot újraindítani. Tenni mindezt úgy, hogy az ország területe és lakosságának létszáma a Trianont megelőző harmadára csökkent, az ipari termelés nyersanyagbázisának zöme, valamint az üzemek gépparkja az elcsatolt területekkel egyetemben elveszett, és a köz- és vasúti hálózatok mind szerkezetükben, mind a szállító eszközparkot tekintve alig tudták kiszolgálni a felmerült igényeket. Tetézte mindezt a monarchiától örökölt, 1892 óta fennálló korona pénzrendszer addig soha nem tapasztalt vágtató inflációja, amelynek a Magyar Nemzeti Bank 1924-es megalapítása, valamint az 1926-ban bevezetett pengő pénzrendszer vetett véget.

Ez volt az a politikai, társadalmi és gazdasági környezet, amelyben a Magyar Királyi Honvédségnek a trianoni békeszerződés megszorításai közepette kellett biztosítania az ország területi integritását, a szuverén államiságot és az ország lakosságának biztonságát. A főleg támadó jellegű fegyvernemek és azok hadfelszerelésének tiltására vonatkozó előírásokon túl a trianoni tiltólistán szerepelt a vezérkari képzés tiltása is.

Ennek következményeként az 1920. szeptember 27-én, a Magyar Királyi Honvéd Hadiakadémián megindult vezérkari tisztképzés 1938 végéig a Ludovika Akadémia Tiszti Továbbképző Tanfolyam, majd Magyar Királyi Budapesti Tiszti Szabályzatismertető Tanfolyam néven folytatódott, mígnem 1939. szeptember 1-jétől a képzés végéig ismét valódi megnevezését használhatta.[17]

A Magyar Királyi Honvéd Hadiakadémia logója

Forrás: hhk.uni-nke.hu

A Hadiakadémián megindult képzés – más előképe nem lévén – mind értékrendjét, mind a tananyag szerkezetét és az oktatás módszertanát tekintve a bécsi Kriegsschule (Hadiiskola) akkor majd 70 éves, porosz-német vonásokat is magán viselő hagyományait követte. A képzést a Hadiiskola tanterve alapján készítették elő és folytatták le az első évek során. A kezdeti időkben a tanítás is a Kriegsschule német nyelvű szabályzatainak és tankönyveinek magyarra fordított változataiból folyt, egészen 1926-ig. 1927-től felmenő rendszerben és fokozatosan vezették be az oktatásban a magyar szabályzatokat és tansegédleteket, amelyekben egyre inkább teret nyert a nemzeti jelleg hangsúlyozása.[18] A képzés célja a középosztály társadalmi értékrendjét követő, azt a katonai hivatásrendre jellemző konzervatizmussal gazdagító, az értelmiséghez széles körű általános műveltsége révén tartozó, elmélyült és korszerű szakmai tudással rendelkező olyan hivatásos tiszti kar kinevelése volt, amely képesítése megszerzését követően azonnal alkalmas a vezérkari szolgálat teljes körű ellátására, a katonai felsővezetők döntéshozatalának közvetlen szakmai támogatására, majd idővel önálló vezetői feladatok ellátására. A Hadiakadémia kiváló minősítéssel történő elvégzése a Magyar Királyi Honvédség kiváltságos és megbecsült csoportját alkotó vezérkari testületbe kerüléssel járt, amely státusz megtartása – a feszes szolgálatellátás mellett – állandó elméleti és gyakorlati (ön)képzést követelt meg tagjaitól.[19]

A hadiakadémiai képzés székhelye Budapesten, a Hungária körúti Pálffy tüzérlaktanyában volt. A vezérkari képzésre 30. életévüket még be nem töltött, kiváló fizikai erőnlétben lévő, nőtlen csapattisztek önkéntes jelentkezéssel, többéves csapatszolgálatot követően „kiváló vagy igen jó” minősítéssel kerülhettek be, feltéve, ha teljesítették a kétlépcsős felvételi vizsgát.

A Magyar Királyi Honvéd Hadiakadémia főépülete

Forrás: hhk.uni-nke.hu

A vegyesdandár, majd a hadtestparancsnokságok szintjén megtartott elővizsgákat sikeresen teljesítő tisztek kerülhettek be a Hadiakadémiára, legalább egy hétig tartó fővizsgára. A fővizsgán mért területek/tárgyak az általános műveltség, a harcászat, a repüléstan, a földrajz, a hadseregszervezés, a tereptan és a német nyelv voltak, amelyek többsége esetében a vizsgázónak mind írásban, mind szóban számot kellett adnia tudásáról. A vezérkari képzésre való bekerülésről a vezérkar főnöke hozta meg a döntést a fővizsgát sikeresen teljesítők között az elért eredmények alapján felállított rangsor szerint.

A képzés időtartama több ízben változott. 1920–21-ben egyéves, 1921–24 között kétéves, 1925–40 között hároméves, 1941–43-ban ismét kétéves volt, míg 1944–45-ben ismét egy évet (rövidített képzés) vett igénybe.[20]

A Hadiakadémiára bejutott tisztek képzése három főtantárgy köré szerveződött: hadászat-hadtörténelem, harcászat és hadműveleti vezérkari szolgálat. A hadászat-hadtörténelem tantárgy alapját a Clausewitz[21] által megfogalmazott elmélet szilárd ismerete jelentette. A hadászat elméletének oktatása/tanulása hadtörténelmi témák feldolgozásán, illetve az akkori közelmúlt háborús tapasztalatainak elemzésén alapult. A képzés súlypontját a harcászat képezte, amely módszertanilag gyakorlatcentrikus volt, és az elméleti anyagok terepi feldolgozására, egy adott mozzanat/eljárás gyakorlati végrehajtására összpontosított. A hadműveleti vezérkari szolgálat elsajátítása eleinte a logisztikára – anyagi-technikai, illetve hadtáp szakági ismeretek – koncentrált, míg az 1930-as évektől a vezérkari szolgálat során végzendő feladatok kaptak egyre növekvő hangsúlyt.

A fentieken túlmenően olyan kiegészítő tantárgyak, mint a tüzér- és fegyvertan, a hadseregszervezés és hadigazdálkodás, a katonai földrajz és térképészet, valamint a jogi ismeretek, a híradó ismeretek és gyakorlati tárgyak, úgymint gépkocsivezetés, lovaglás, vívás és lőismeret szerepeltek az évfolyamok képzési rendjében.

A különböző tárgyak elsajátítása során különösen ügyeltek az elméleti és a gyakorlati foglalkozások megfelelő egyensúlyára, valamint egymásra épülésére, ezeken túlmenően kiemelt jelentőséget tulajdonítottak az önálló gondolkodáson, a gyors helyzetfelismerésen, valamint a komplex összefüggések felismerésén alapuló kezdeményezés érvényre jutásának. Az elméleti oktatás – a frontális oktatáson túlmenően – kiemelt hangsúlyt helyezett a viták és alkalmazói megbeszélések lefolytatására, az önálló témafeldolgozásokra. A számonkérések rendszerébe beletartozott a rendszeres írásbeli munka (dolgozat, kidolgozói és térképmunka, tanulmányok összeállítása). A megfelelő elméleti alapok elsajátítását követte a képzés gyakorlati szakasza, amely a hadijátékoktól a terepi alkalmazói megbeszéléseken keresztül a harcászati utak végrehajtását foglalta magában.

A képzés egésze szempontjából kiemelt jelentőséggel bírt a külföldi tanulmányutak beépítése a vezérkari képzés menetébe, amelyek az 1930-as évek közepétől egyéves időtartamban, csapatszolgálat formájában jelentették a hadiakadémiai képzés kezdetét. Ezen tanulmányutak során a tiszteknek lehetőségük volt egyrészt tanulmányozni más országok hadseregeinek haderőszervezési elveit, megismerhették harceljárásaik elméletét és gyakorlatát. Másrészt ezen utak kiváló alkalmat jelentettek a nyelvgyakorlásra, más kultúrák és szokások megismerésére és nem utolsósorban a kapcsolatrendszer kiépítésére. A csapatszolgálatok helyszínéül Németország, Olaszország és Franciaország szolgált, aminek csak a II. világháború kitörése vetett véget. Ezt követően a hallgatók képzésében a hazai csapatszolgálat vette át az ellehetetlenült külföldi tanulmányutak helyét, amely során az eredeti fegyvernemüktől eltérő fegyvernemi egységeknél szolgáltak egy évet, megismerendő más fegyvernemek és szakcsapatok szervezetét, eljárás- és alkalmazásrendjét, valamint hadfelszerelését. Magyarország hadba lépését követően az egy hónap időtartamú harcászati utak rendszerébe beépült a bécsi döntésekkel visszacsatolt területek bejárása, felvonulás/bevetés szempontú szemrevételezése is.

A képzés végét és egyben csúcspontját a záróvizsgák lefolytatása jelentette, amelyeket egyrészt megelőztek, de részüket is képezték – beleszámítottak – a különböző szinten levezetett hadijátékok és törzsvezetési gyakorlatok. A záróvizsgán elért eredményt súlyozottan egészítette ki a csapatszolgálat során kapott minősítés, valamint a tanulmányi/harcászati úton nyújtott teljesítmény értékelése. Előbbiek képezték azokat az értékelendő képzettségi/jártassági/képességi területeket, amelyek összesített eredménye alkotta azt a tanulmányi eredményt, amely meghatározta a hallgatónak az évfolyami rangsorban elfoglalt helyét, és egyben a vezérkari szolgálatra való alkalmasság megítélésének alapját is jelentette. A hallgatók összegzett egyéni tanulmányi eredményét felterjesztették a Honvéd Vezérkar főnök részére, aki ezen objektív mérőszámok, valamint személyi beszélgetés alapján döntötte el, hogy ki kerüljön a vezérkari testületbe beosztott szolgálatra, illetve próbaszolgálatra.

A hadiakadémiai képzést csapatszolgálat követte, amelynek egyéves időtartama alatt, vezérkari próbaszolgálat keretében, különböző parancsnoki beosztásokban kellett folyamatosan „kiváló”, de legalább „igen jó” minősítést elérni ahhoz, hogy a tiszt végül a vezérkari testület tagjává válhasson, és viselhesse a fekete alapon piros bársonyparolit, amelyet a századosi rendfokozat három csillaga ékített.[22]

A vezérkari testületbe a tisztikar 2-2,5%-a tartozott,[23] amely tudása, tartása és külső-belső megbecsültsége alapján a haderő elitjét alkotta. Ugyanakkor a tiszti karrier csúcsát jelentő vezérkari testületi tagság az ismeretek, a tudás és a készségek állandó gyarapítását, illetve fejlesztését követelte meg a tisztektől, amelyeket szigorú minősítési rendszer útján folyamatosan számonkértek és értékeltek. Ez a folyamatosan gyarapodó, letisztult és korszerű tudás biztosította a két világháború közötti Magyarországon a vezérkari tisztek megbecsültségét és társadalmi státusát.

Vezérkari tisztképzés a Honvéd Hadiakadémián

A II. világháború befejeztével a romokban lévő, termelőeszközeitől megfosztott Magyarország egy emberöltőn belül immár másodszor szembesült a teljes újrakezdés nemzetpróbáló feladataival. A jaltai világrend néven elhíresült hidegháborús nagyhatalmi felosztásban a Szovjetunió politikai, gazdasági és katonai érdekszférájába került ország mindhárom előbbi területen szinte a nulláról kezdett el felépíteni egy új országot. Azért csak szinte, mert a második világégésben ismételten kivéreztetett lakosság volt az az állandó az újjáépítés sokváltozós egyenletében, amely nem változott, és történelmi gyökereire, kultúrájára és hagyományos értékeire támaszkodva – más lehetősége nem is lévén –, az aktuális államformától és uralkodó ideológiától függetlenül újra akarta kezdeni. A társadalom részeként az országot fegyverrel megvédeni hivatott haderő, a Magyar Honvédség is hozzáfogott valami új felépítéséhez.

A haderő újjáépítésében kulcsfontossággal bírt a honvédség új vezető állományának kinevelése, ami annak fényében sem volt egyszerű, hogy „1945 májusa és 1946 októbere között elbocsátották a tisztikar mintegy 60%-át”.[24] Mind a csapattisztek, mind a katonai felsővezetők képzésének szükségessége megkívánta a katonai tanintézetek újjászervezését, a képzés beindítását. Az új követelményeknek megfelelő vezérkari képzés megszervezésére Sólyom László vezérőrnagy, a Honvédelmi Minisztérium katonai csoportfőnöke 1947 elején kidolgozta a hadiakadémiai oktatás megindításának tervét,[25] amely a II. világháború előtti Magyar Királyi Honvéd Hadiakadémián folytatott képzésre alapozva, de az új politikai és katonai elvárások figyelembevételével kétéves időtartamban vázolta fel a képzés rendszerét.

A Tiszti Továbbképző Tanfolyam[26] pályázati felhívását tartalmazó közrendelet szerint: „Vezérkari képzésre tekintetbe jönnek őrnagyi rendfokozatig és 35 év életkorig, az 1947. október 1-jével betöltött három év csapattiszti szolgálattal rendelkező ht. szolgálatot teljesítő fegyvernembeli tisztek (nősök is), önként jelentkezés alapján.”[27] A jelentkezőknek felvételi vizsgát kellett tenniük a következő tárgyakból: általános műveltség, politikai ismeret, történelem, harcászat, fontosabb fegyvernemek gyakorlati szabályzatismerete, földrajz, fegyvertan és terepen végrehajtott térképolvasás.[28]

A felhívásra 350 pályázat érkezett, amelyből 70 pályázót hívtak be, és közülük 18-cal közölték, hogy felvételt nyertek az első évfolyamba.[29] A párizsi békeszerződés 1947. szeptember 15-i hatálybalépésével, és ezzel a hadiakadémia felállítását ellenző Szövetséges Ellenőrző Bizottság megszűnésével – a Tiszti Továbbképző Tanfolyam megnevezés helyett – eredeti megnevezésével, Honvéd Hadiakadémia néven állt fel a legfelsőbb szintű katonai képzés végzésére hivatott katonai tanintézet, amelynek falai között[30] került sor az intézmény és a vezérkari képzés ünnepélyes megnyitójára.

Az 1947. december 1-jei ünnepélyes megnyitón – amelyen részt vett Dinnyés Lajos miniszterelnök és Veres Péter honvédelmi miniszter – a megnyitó beszédet Sólyom László vezérőrnagy tartotta, aki eredeti beosztásának megtartása mellett lett a Honvéd Hadiakadémia parancsnoka.[31]

Megnyitójában Sólyom vezérőrnagy a képzés közvetlen céljaként és távlatos küldetéseként a következőket fogalmazta meg:

„A Hadiakadémia a legmagasabb fokú tisztképző iskola, melynek végzett hallgatói előbb a honvédség vezetőinek belső munkatársai lesznek, később pedig arra hivatottak, hogy a honvédség vezetését maguk gyakorolják. Ebből következik, hogy az iskola falai között kialakuló szellem rányomja a bélyegét a jövendő honvédség szellemére, az a látókör és szaktudás pedig, amit a hallgatók itt két év alatt elsajátítanak, egy generációra előre meghatározza a fegyveres erő katonai színvonalát.”[32]

Sólyom László altábornagy (1908–1950)

Forrás: Magyar Távirati Iroda

A meghatározott cél elérését egyrészt a tanári kar tudása és felkészültsége, másrészt a tananyag biztosította.

Az első évfolyamot oktató tanári kar az alábbi személyekből állt[33] (név, oktatott tantárgy):

Sólyom László vezérőrnagy: hadászat

Vértes Sándor vk. ezredes: harcászat

Lőrincz Sándor vk. ezredes: hadműveleti anyagi szolgálat

Réczey László vezérőrnagy: hadseregszervezés

Györgypál László vk. alezredes: műszaki ismeretek

Horváth Barna vk. őrnagy: repülőismeretek

Kulay Sándor őrnagy: gépkocsiismeret

Nagy Tamás egyetemi tanár: politikai gazdaságtan

Bóka László egyetemi tanár: magyar irodalom

Molnár Erik egyetemi tanár: magyar őstörténelem

Mód Aladár egyetemi tanár: magyar történelem

Beér János egyetemi tanár: állam- és jogismeret

A tantárgyak felsorolását látva szembetűnik, hogy a politikai gazdaságtan kivételével a Magyar Királyi Honvéd Hadiakadémián oktatott tantárgyak többsége megjelenik a Honvéd Hadiakadémián oktatott tárgyak között. Természetesen ez joggal és okkal történt így, hiszen a Honvéd Hadiakadémia előképe a Magyar Királyi Honvéd Hadiakadémia volt, katona tanárainak nagy többsége nemcsak végzettségét szerezte meg ott, de azt a tartást és értékrendet is ott szívták magukba, amelyet az egykori vezérkari testületbe tartozás testesített meg. A katonai tárgyak oktatása során a Magyar Királyi Honvéd Hadiakadémián használt tankönyveket és szabályzatokat használta tanár és diák egyaránt, hiszen más nem is állt még ekkor rendelkezésre.

A hadiakadémia hallgatói katonához illő feszes napirend szerint élték napjaikat. Hétköznapjaik – a csütörtököt kivéve, amikor gimnasztika és röplabda volt a tanrendben – lovaglással kezdődtek. A tantermi órák 09.00–13.00 között zajlottak, de minden héten egy terepen eltöltött nap színesítette a hetet. A képzés szerves részét képezte a délutáni gépkocsivezetés, illetve a látókörbővítő előadásokon való részvétel.[34] A hallgatókkal szemben követelmény volt egy világnyelv ismerete, de intézményesített nyelvoktatás nem volt a tanmenetben. Az első évfolyam második tanévének elején – ezred, hadosztály és hadtest harctevékenységének megszervezése tartalommal – még dunántúli harcászati úton is részt vett, hasonlatosan a Magyar Királyi Honvéd Hadiakadémia 1939 utáni tanrendjében szereplő harcászati utakhoz és az ott lefolytatott alkalmazói megbeszélésekhez.

A hallgatók tanulmányi előrehaladásának értékelése a szóbeli feleleteken és a rendszeres írásbeli számonkéréseken alapult, amelyek összegzésére havonta került sor. Beszámolók és vizsgák a Hadiakadémián nem voltak.

Az 1948/1949-es hadiakadémiai tanév már végleges helyén, a Hungária körúti laktanya parancsnoki épületében[35] kialakított tantermekben vette kezdetét. A második évfolyamra a 66 jelentkező közül 22 főt iskoláztak be. Ez a tanév mindkét évfolyam harcászati képzésének tartalmi és módszertani átalakulását hozta, mivel ettől kezdve a szovjet szabályzatok ismerete vette át a Magyar Királyi Honvéd Hadiakadémián használt szabályzatok és alkalmazott oktatásmódszertan helyét.[36]

A Honvéd Hadiakadémia ünnepélyes megnyitóján Sólyom vezérőrnagy által meghatározott közelebbi képzési cél és küldetés elérése 1949. január 6-án ellehetetlenült, mivel Farkas Mihály honvédelmi miniszter parancsára a Hadiakadémia felfüggesztette a működését, arra hivatkozva, hogy a tanári karnak először el kell sajátítania az új szovjet szabályzatokat, mielőtt abból érdemben oktatna. A valós indok természetesen más volt, nevezetesen a vezérkari tiszti állománycsoport megszüntetésére vonatkozó, a Magyar Dolgozók Pártja Katonai Albizottsága által meghozott döntés. Ezen döntéssel ugyan a Honvéd Hadiakadémia mint szervezet nem szűnt meg, de okafogyottá vált a vezérkari tisztek addigi rendszerben folyó képzése.

Ezzel az egy tollvonással meghozott ideológiai alapú döntéssel 44 évre véget ért a klasszikus értelemben vett magyar katonai felsővezetői/vezérkari képzés, amely csak 1993-ban, egy újabb politikai rendszerváltoztatás következménye és igénye által, új célokat kitűzve indult újra. De ennek az immár 30 éve tartó – tartalmi változások révén több ízben megújult – folyamatnak a bemutatását már nem ez a fejezet tárgyalja.

A jelen nemzeti katonai felsővezető-képzése előképeinek tekinthető hadiakadémiai/vezérkari képzések áttekintését zárva mindenképpen szót kell ejteni a képzés szempontjából kiemelt fontosságú – a hivatásrendi folytonosságot biztosító – tényezőről, nevezetesen arról az értékrendről, amely – korszakokon átívelően, függetlenül államformától és a katonai hivatásrend egészétől idegen ideológiai befolyásolástól – egykor a vezérkari testületi tagságra aspiráló tiszteket jellemezte, jelenleg pedig a katonai felsővezető-képzésen részt vevő főtiszteket kell hogy jellemezze.

Az Alfred von Schlieffen[37] táborszernagy által megfogalmazott „sokat teljesíteni, keveset szerepelni, többnek lenni, mint látszani”[38] hivatásrendi hitvallással felérő mondat szolgált mottójául a Német Császárság, az Osztrák–Magyar Monarchia, de később a Magyar Királyság haderői vezérkarában szolgálatot teljesítő vezérkari tisztek generációi számára. A maga tömörségében fogalmazza meg mindazokat a tulajdonságokat, attitűdöket és erényeket, amelyek a katonai elitet alkotó tiszteket/főtiszteket kell hogy jellemezze.

A hűség a hazához, a bátorság, a becsületesség, a kitartás, a következetesség, a felelősségvállalás, az erős feladat- és kötelességtudat, az új iránti nyitottság, a korszerű tudás elsajátítása és alkalmazása iránti elkötelezettség, a valódi teljesítmény iránti igény – mindez az emberségen mint mindennek, ami emberi, a fundamentumát adó alapértéken nyugvóan – kortalanul jellemzője volt és jellemzője napjainkban is hivatásrendünknek, de különösen azon vezető rétegnek, amely tudása, teljesítménye és tettei alapján teljesíti szolgálatát honvédtisztként, katonai felsővezetőként.

Kijelenthetjük, hogy a nemzeti haderőnk mindenkori elitjét alkotó vezérkari tisztek és katonai felsővezetők generációkon és történelmi korokon átívelően vallják magukénak az előbb felsorolt hivatásrendi értékeket, amelyek kialakulásában kiemelt fontossággal bírt egykor és most is az a legmagasabb szintű katonai képzés, amely felelősségteljes beosztásaikba eljuttatta honvédtisztjeinket.

Az 1993-ban újraindult magyarországi katonai felsővezető-képzés elmúlt három évtizedéről

„Nem másra használ eleink tündöklése nekünk,

hanem hogy égő szövéteknél,

fényes fáklyánál futjuk a mi életünk pályáját,

nem lehetünk sötétben, sem mi, sem az mi cselekedeteink.”

Zrínyi (VII.) Miklós

A Varsói Szerződés megszűnésével[39] Európa és benne a Magyar Köztársaság geopolitikai és geostratégiai helyzete megváltozott. Ebben az időszakban érkezett haza a Szovjetunió Fegyveres Erői Vezérkarának K. Je. Vorosilov Katonai Akadémiájáról[40] az utolsó vezérkari tanfolyamot végzett hallgató, és ezzel bezárult a magyar katonák előtt a felsővezető-képzés lehetősége a Szovjetunióban. NATO-tagság hiányában a legmagasabb szintű katonai képzéseken történő részvétel nyugati irányban sem volt lehetséges abban az időben. Ezen folyamatok hatására döntött úgy akkor a Magyar Honvédség vezetése, hogy majdnem egy fél évszázad kihagyás után meg kell szervezni a magyar katonai felsőfokú vezetőképzést. A Magyar Honvédség parancsnoka a Zrínyi Miklós Katonai Akadémia új képzési rendszerének bevezetéséről szóló 68/1991. számú intézkedésében, az egyéb képzési formák fejezetében határozta meg a Felsőfokú Vezetőképző Tanfolyam létrehozását. A tanfolyamnak biztosítania kellett

„az MH vezetői felkészítésének hadászati-hadműveleti szintű formájaként a beiskolázottak biztonság- és védelempolitikai, hadtudományi, társadalmi, védelemgazdasági, jogi ismereteinek és tudásának, valamint jártasságainak és készségeinek továbbfejlesztését.[41] A képzés célja olyan vezérkari képzés kialakítása, mely viszonylag rövid idő alatt összhangba hozható a NATO-országok és más, nagy hagyományokkal rendelkező nemzetek hasonló képzéseivel.”[42]

A tanfolyam megszervezése szinte azonnal elkezdődött, amiről Balogh Péter ezredes és Cserjési Ferenc alezredes így ír 2016-ban:

„Elsődlegesen a képzés alapításáért és működtetésért felelős szervezet parancsnokai, a Zrínyi Miklós Katonai Akadémia (ZMKA), a Zrínyi Miklós Nemzetvédelmi Egyetem (ZMNE) rektorai és a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Hadtudományi és Honvédtisztképző Kar (NKE HHK) dékánja tartoztak (és tartozik) felelősséggel a megrendelő HVK felé, az ő irányításuk, lobbitevékenységük tette lehetővé magának a tanfolyamnak a létrehozását és biztosította annak negyed évszázados működését. Ebben a tevékenységben prof. dr. Szabó Miklós altábornagynak oroszlánrész jutott, hiszen mind az alapítás, mind az akadémia, majd az egyetem vezetése az ő irányítása alá tartozott közel két évtizeden keresztül (1991–2007). Érdemei vitathatatlanok a képzés jelenkori történetében.”[43]

Az elmúlt három évtizedben nemcsak a képzés intézményei változtak, de változtatásokon esett át a mindenki által csak Vezérkari Tanfolyamnak nevezett képzés is.

A tanfolyam neve, avagy a katonai hivatásrend Vezérkari Tanfolyama

Az 1993-ban újraindult magyar katonai felsővezető-képzés 1996-ig a Zrínyi Miklós Katonai Akadémián (a továbbiakban: ZMKA) belül kezdte bontogatni szárnyait, tanfolyami rendszerben. A Zrínyi Miklós Nemzetvédelmi Egyetem (a továbbiakban: ZMNE) megalakulásával, annak alárendeltségében folytatta a hallgatók képzését 1996 és 2011 között, 2012-től pedig az újonnan létrehozott Nemzeti Közszolgálati Egyetem (a továbbiakban: NKE), Hadtudományi és Honvédtisztképző Kar (a továbbiakban: HHK) felügyelete alatt zajlott. Az intézmények átszervezésével együtt a képzés helyszíne egészen 2022. március 31-ig földrajzilag nem változott, a budapesti Hungária körúti objektum adott otthont számára, míg 2022. április 1-jétől a tanfolyam a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Ludovika Campus főépületébe költözött.

Azt gondolhatnánk, hogy a fentiektől függetlenül a képzés megnevezése – emberi léptékben hosszú, azonban történelmi léptékkel mérve rövid időszak alatt – nem változott. Az 1993 előtti közel másfél évszázadban több különböző elnevezést használtak. Balogh Péter ezredes és Cserjési Ferenc alezredes a 2016-ban megjelent kiadványukban így írtak:

„Kutatásunk során hamar nyilvánvalóvá vált, hogy »a magyar vezérkari tisztképzés« kifejezés terminológiai értelmezése nem tekinthető egységesnek. A korábbi terminológiák I. Ferenc József korától a felsőoktatás evolúcióját követve jutottak el az 1993-ban alapított magyar vezérkari képzésig, mely a már befejezett egyetemi/akadémiai tanulmányokra épül. A terminológiákban megegyezik, hogy minden kor a katonai képzés legfelsőbb szintjeként definiálja ezt a képzési formát.”[44]

A két bajtársunk és a szerzők kutatásából megállapítható, hogy a képzés terminológiai elnevezése az elmúlt három évtizedben sem volt egységes, folyamatos változás jellemezte. Ebből alakulhatott ki, hogy a mai napig nemes egyszerűséggel Vezérkari Tanfolyamként emlegeti a katonai nyelv azt az egyetemi tanulmányokra épülő, legmagasabb szintű képzést, amely 1993-ban két tancsoporttal indult el.

A Magyar Honvédség parancsnokának 68/1991. számú, a képzés indítására vonatkozó intézkedése 4. pontjának első bekezdése („Az összhaderőnemi – egyéves – felsőfokú vezetőképző tanfolyam a ZMKA hadászati-hadműveleti vezetőképző tanfolyama”)[45] egyértelműen a tanfolyam megtervezésével és szervezésével kapcsolatos feladatokat határozta meg. Megfeszített előkészítő munka után – a Vezérkari Tanfolyamot végzett tisztek hiányát igyekezve pótolni a Magyar Honvédségben – a tanfolyam 1993 szeptemberében két osztállyal (VKT-1 és VKT-2), 23 hallgató beiskolázásával elindult.

Az első évfolyam hallgatói még be sem fejezték a képzést, amikor 1994 áprilisában kihirdették a Magyar Honvédség parancsnoka, vezérkari főnök 18/1994. számú intézkedését, amely az 1. pontjában átnevezte azt, miszerint: „Az összhaderőnemi – egyéves – Vezérkari Tanfolyam a ZMKA hadászati-hadműveleti vezetőképző fokozata.”