Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A fordító bevezető megjegyzése

STRINDBERG ÖNÉLETÍRÁSA

LEGENDÁK

AKIK TESTVÉREIM A BAJBAN

ELSŐ RÉSZ

I. A megszállott ördögűző

IL Terjed a vigasztalanság

III. Nevelés

IV. Csodák

V. Hitetlenkedő barátomnak a sanyargattatása

VI. Mindenféle

VII. Swedenborgot tanulmányozom

VIII. Canossa

IX. Az ellentmondás szelleme

X. Kivonat a naplómból 1897

XI. Párizsban

MÁSODIK RÉSZ

JÁKOB VIASKODÁSA (Töredék)

UTÓIRAT

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

August Strindberg

LEGENDÁK
EGY LÉLEK FEJLŐDÉSE VIII.

fordította:
Mikes Lajos

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-862-5 EPUB
ISBN 978-963-559-863-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Legender

első kiadás: 1898
az elektronikus változat az 1922. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Bô Yin Râ (1876 – 1943) Labirintus
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A fordító
bevezető megjegyzése

A Legendák - az önéletírás nyolcadik kötete - közvetlen folytatása a hetedik kötetnek, az Infernónak, és anélkül meg sem érthető. Tele van célzással, vonatkozással az Infernó-ban leírt élményekre és azok színhelyeire, úgyhogy az olvasó jól teszi, ha mielőtt belefog a Legendák tanulmányozásába, végigolvassa újra az Infernó-t. A legfontosabb vonatkozásoknál jegyzetekkel is utalok az Inferno megfelelő helyeire; de azért annak számára, aki teljesen meg akarja érteni Strindbergnek ezt a könyvét, megismétlem még egyszer azt a tanácsomat, hogy az Infernón keresztül igyekezzék magába fogadni azt a sok megrázó és fölemelő szépséget, amellyel egy nagy vívódó és szenvedő lélek őszinte gyónása kínálja őt ebben a kötetben is, különösen a kötet második részében, a Jákob viaskodása című töredékben, amely az egész nagy önéletírásnak ha talán nem is a legszebb, de mindenesetre a legmeghatóbb részlete.

Az Infernó-hoz írt bevezető megjegyzés tájékoztatja az olvasót az Infernó-válság korszakáról, amelybe szervesen beletartozik még a Legendák korszaka is.

Ehelyütt csak azt jegyzem meg még, hogy a Legendák az 1897. és az 1898. esztendőnek a története. Az első részt Párizsban írta meg Strindberg 1897 októberében, a második részt Párizsban kezdte és Lundban fejezte be 1898 áprilisában.

Budapesten, 1922 húsvét hetében.

A fordító

STRINDBERG ÖNÉLETÍRÁSA

EGY LÉLEK FEJLŐDÉSE

Fordította:

MIKES LAJOS

A kilenckötetes önéletírás sorrendje a következő:

I. A CSELÉD FIA (1849-1867)

II. A FORRONGÁS ÉVEI (1867-1872)

III. A VÖRÖS SZOBÁBAN (1872-1875)

IV. A SZERZŐ (1877-1886)

V. VALLOMÁSOK (1875-1888)

VI. EL EGYMÁSTÓL I (1892-1894)

VII. INFERNO (1894-1897)

VIII. LEGENDÁK (1897-1898)

IX. EGYEDÜL (1899-1900)

LEGENDÁK

EGY LÉLEK FEJLŐDÉSTÖRTÉNETE VIII.

(1897 – 1898)

AKIK TESTVÉREIM A BAJBAN

azoknak ajánlom ezt a könyvet és egyidejűleg elnézésüket kérem a bűnös indiszkrécióért, amelyet becsületes szándékkal és dicséretes célból elkövettem benne.

Az ő dolguk, hogy fölmentenek-e vagy elítélnek; énnekem csak az a kötelességem, hogy bocsánatot kérjek tőlük, ha netán fájdalmat okoztam.

A szerző

ELSŐ RÉSZ

I.
A megszállott ördögűző

Az Erünniszektől űzötten, végül, 1896 december havában, azon vettem észre magam, hogy rab vagyok Lundban, ebben a svédországi kis egyetemi városkában. Székesegyház köré zsúfolódó kispolgári házaik, palotaszerű egyetemi épület és könyvtár: a civilizáció oázisa a nagy délsvéd síkságon.

Kénytelen vagyok megcsodálni azt az agyafúrt találékonyságot, amely ezt a helyet választotta ki számomra börtönül. Mert Skóne „bennszülöttei“ minden bizonnyal nagyra becsülik a lundi egyetemet, de a magamfajta északi ember szemében az a tény, hogy itt kell tengődnöm, azt jelenti, hogy lejtőre jutottam és lefelé zuhanok.

Aztán meg: rám nézve, aki jóideje a negyedik X-et taposom, húsz év óta nős ember vágyóik és megszoktam a rendes családi életet, megaláztatás, száműzetés az, hogy diákok, legényemberek társaságára vágyóik utalva, akik kicsapongó kocsmai életet folytatnak és ellenzéki gondolkodásmódjukért többé-kevésbé rováson vannak az egyetem apai tekintélyei előtt.

Noha kortársa és valaha pajtása a tanároknak, akik most immár megtagadnak, kénytelen, vagyok a diákok társaságát keresni és ekképp az ellenség szerepét vállalni szemben az öregekkel és a megállapodott tekintélyű társadalmi körökkel.

Lecsúsztam: ez a találó kifejezés. És vájjon miért? Azért, mert nem voltam hajlandó alávetni magam a társadalmi élet törvényeinek és a családi rabszolgaságnak. Szent kötelességemnek tekintettem a harcot egyéniségem megóvásáért, legyen bár akár jó, akár rossz ez az egyéniség.

Ki vágyók közösítve, rossz szemmel néznek rám, az apák és anyáik átkoznák, mert elcsábítom az ifjúságot; olyan helyzetben vagyok, mint a hangyabolyba keveredett kígyó, annyival is inkább, mert pénzzavarban vagyok és így a várost nem hagyhatom el.

Pénzzavarban! Ez a sorsom immár három év óta, és nem tudom megmagyarázni, hogy van az, hogy minden forrásom elapadt, miután minden készletemet kimerítettem. Huszonnégy színdarabot írtam s most valamennyi sutba került és egyiket sem játsszák többé. Ugyanannyi regényem és novellám van, és egyik sem jelent meg új kiadásban. Hiába próbáltam és még mindig hiába próbálok kölcsönt szerezni. Mintán eladtam már mindent, ami az enyém volt, az ínség végül arra kényszerített, hogy eladjam azokat a leveleiket is, amelyeket az évek során át kaptam, vagyis eladjam másoknak a tulajdonát!

Oly világosan érzem, hogy e mögött a változatlan szegénység mögött valami különös szándék lappang, hogy végül belenyugszom, mint vezetésemnek az alkatrészébe, és nem is igyekezem tovább küzdeni ellene.

Én magam, független író létemre, nem törődöm a pénztelenséggel, de az a tény, hogy nincs módom gyermekeim ellátásáról gondoskodni, tisztára becstelenség.

Legyek hát becstelen! Borítson el a gyalázat!

Nyeljen el ez a pokol! Mégsem engedek annak: a kísértésnek, hogy életemmel fizessek az álbecsületért!

Mindenre készein, elhatározom, hogy fenékig ürítem annyi keserű megaláztatás közül a legkeserűbbeket is. Ide figyeljetek hát, miképp folytatódnak bűnhődésem szenvedései!

Egyik éjszaka arra ébredek, hogy jómódú családokból való jólnevelt ifjak macskazenével tisztelnek meg a tornácomon. Úgy fogadom, mint jól megérdemelt tüntetést, és meg se moccanok.

Bútorozott lakást akaróik bérelni. A bérbeadók áttetsző ürügyekkel nemet mondanak, és nyíltan arcomba vágják az elutasító választ. Látogatóba megyek és sehol sem fogadnak. Ezek csak apróságok!

Ellenben mint az ostorcsapás, úgy éri telkemet az a felséges irónia, amely ifjú barátaim öntudatlan viselkedésében nyilvánul, amikor azzal akarnak bátorságot önteni belém, hogy nem győzök magasztalni irodalmi pályafutásomat: „milyen termékeny felszabadító gondolatokban”, stb., stb.! És én nemrégiben a szemétdombra hajítottam ezeket az úgynevezett gondolatokat, úgyhogy ezeknek a nézeteknek a hirdetői most immár ellenfeleimmé lettek! Hadat viselek régi énem ellen, és miközben barátaimmal és egykori elvtársaimmal harcolok, saját magamat terítem le.

Ez jól meg van rendezve; s drámai szerző létemre kénytelen vagyok megcsodálni ennek a tragikomédiának nagyszerű kompozícióját.

Valóban: pompás jelenet!

A helyzet azonban az, hogy ebben az átmeneti korszakban, ahol kereszteződnek és összegabalyodnak a régi és az új nézetek, nem igen veszik számba a magamfajta régi embert, nem figyelnek túlságos komolyan az okoskodásomra, hanem inkább azt kérdezgetik tőlem, mi az újság a gondolatok világában.

Megnyitom a kérdezősködők számára Ízisz templomának az előcsarnokát és megjósolom, hogy közeledőben van az okkultizmus. Erre aztán dühösen nekem esnek és lekaszabolnak ugyanazokkal a fegyverekkel, amelyeket húsz éven át én magam kovácsoltam a babona és a miszticizmus ellen.

Minthogy ezek a viták mindig kis kávéházakban folynak le, a szőlő levének mértéktelen fogyasztása közben, kerüljük a hevesebb összeszólalkozásokat, és hozzászokom ahhoz, hogy csak tényeket és valóban megtörtént dolgokat mondjak el, a felvilágosult szkeptikus átarcát öltve magamra. Azt igazán nem lehet mondani, hogy az ember idegenkedik mindentől, ami új; ellenkezőleg; de az ember konzervatívvá lett, minthogy arról az ideálról van szó. amelyet küzdelemmel harcolt ki magának; és nincs kedve cserbenhagyni a lobogót, még kevésbé megtagadni azt a hitet, amelyet vérkeresztséggel drágán fizetett meg. Az a kötelességem tehát, hogy áthidaljam a naturalizmust és a szupranaturalizmust, amennyiben azt hirdetem, hogy az utóbbi kifejlődése csak az előbbinek.

Evégből úgy állítom fel a problémát, hogy - mint az imént jeleztem - természetes és tudományos megoldását kell megkeresni mindazoknak az érthetetlen tüneményeknek, amelyek ránk támadtak. Kettészelem egyéniségemet és a világ felé a naturalista okkultistát mutatom; de bensőmben megóvom és ápolom a felekezetinélküli vallás csíráját. Gyakran túlsúlyra kerül bennem eközben az exoterikus szerep; kettős természetemet annyira összekeverem, hogy nevethetek is újonnan szerzett hitemen, s ez aztán hozzájárul ahhoz, hogy elméleteim besurranhatnak a legmakrancosabb telkekbe is.

A december renyhén és szörnyű komoran telik a sötétszürke, füstös égbolt alatt. Noha Swedenborg felvilágosított szenvedéseim mivoltáról, képtelen vagyok rá, hogy egyszerre belegörnyedjek a hatalmak igájába. Ágaskodni kezd újra az a hajlamom, hogy ellenvetéseket tegyek, és az igazi okot még mindig magamon kívül akarom megtalálni az emberek gonoszságában. Minthogy éjjel-nappal „elektromos áramok" ostromolnak, amelyek összeszorítják mellemet és belenyilallnak a szívembe, otthagyom kínzókamarámat és elmegyek a vendéglőbe, ahol barátaimmal találkozom. Minthogy félek a kijózanodástól, szakadatlanul iszom; ez az egyetlen módja annak, hogy éjjel aludni tudjak. De az undor és a szégyenkezés, kapcsolatban a békéden nyugtalansággal, arra kényszerít, hogy változtassak ezen a szokásomon, és egypár este az antialkoholisták kávéházába: „A kék szalag"-ba megyeik. De megijedek a társaságtól, amelyet ott találok. Kékes-sápadt, elkínzott ábrázatok, barátságtalan, gonosz szemek, és oly hallgatás, amely nem Istennek a békéje.

Mikor minden meggyülemlik a fejem fölött, a bor áldás és az önmegtartóztatás büntetés. Es visszatérek a félig józan vendéglőbe, anélkül, hogy túllépném ott a megengedett határt, miután teaestekkel büntettem meg magamat.

Közeledőben van a karácsony, és én a gyermekek ünnepét hűvös keserűséggel várom, amelyet alig tisztelhetnék mg a rezignáció szóval. Hat év óta végig kellett mindent szenvednem és most készen állok mindenre.

Egyedüli vagyok és szállodában! Hiszen régóta ez az a lidércnyomás, amely rám nehezedik, annyira, hogy meg is szoktam már. A dolognak olyan szőne van, mintha nem kerülhetnék el semmit abból, amit utálok.

Időközben meghittebbre vált a viszony köztem és baráti köröm közt, úgyhogy a szívek kezdenek megnyílni előttem. A valóság az, hogy az utóbbi hónapokban sok mindenféle történt... U-úgy?

Sok mindenféle szokatlan és váratlan dolog… - Ugyan ml?

Elmondják, hogy a lázadozó ifjú csapat feje, a legszabadabb szabadgondolkodó, miután nemrég hazakerült egy alkoholisták számára berendezett gyógyítóintézetből és józanság! fogadalmat tett, most annyira megtért, hogy tisztára…

- Nos?

- Hát bűnbánó zsolozsmákat zengedez.

- Hihetetlen!

Valóban, ez a fiatalember, aki nem közönséges értelemmel volt megáldva, egyelőre tönkretette kilátásait azzal, hogy hevesen támadta az egyetemen uralkodó felfogásokat, beleértve az erős italokkal való visszaélést is. Mikor a városba érkeztem, egy kissé félrevonulva élt, józansági fogadalma következtében, de azért ő volt az, aki kölcsönadta nekem Swedenborg: Arcana Coelestiá-ját, amelyet otthonának könyvei közül szedett elő. És most emlékszem rá, hogy miután belekezdtem a munka olvasásába, kifejtettem előtte Swedenborg elméleteit és azt tanácsoltam néki, hogy olvassa a prófétát, hogy megvilágosodjék; de ő rémült mozdulattal félbeszakított.

- Nem! Nem akarom olvasni! Most még nem! Majd később!

- Félsz tőle?

- Egyelőre félek!

- De hát olvasd csak úgy, mint irodalmi furcsaságot.

- Nem!

Eleinte azt hittem, hogy tréfált, de utóbb meggyőződtem róla, hogy nagyon is komolyan beszélt.

Úgy látszik tehát, hogy általános ébresztő riasztja fel az egész világot, úgyhogy nekem sem kell tovább véka alá rejteni, hogy mii van velem.

- Mondd csak, öregem, tudsz éjjel aludni?

- Nem a legjobban! Tudod, mikor ébren fekszem az ágyban, elvonul előttem egész múlt életem; minden ostobaság, amit elkövettem, minden bajom és szerencsétlenségem, de elsősorban az ostobaságaim. S mihelyt véget ér a felvonulás, nyomban újra élűiről kezdődik.

- Szóval te is!

- Hogy-hogy én is?

- Igen, te is! Ez korunknak a betegsége! Az Úristen malmának nevezik.

Az Isten szó hallatára elvigyorodik és így felel:

- Igen, komikus időben élünk; tótágast áll a világ.

- Vagy megkezdték munkájukat újra a hatalmak!

A karácsony elmúlt. Asztaltársaságom a szünidőre szétszóródott Lund környékén. Egy szép reggel beállít hozzám orvosbarátam, a pszichiáterem, s levelet mutat költőbarátunktól, amelyben meghív bennünket szülői házába, a várostól pár mérföldnyire lévő birtokára.

Nincs kedvem a kiránduláshoz, mert utálok minden utazást.

- De boldogtalannak érzi magát.

- Mi baja neki?

- Álmatlanság gyötri; tudod, megint lumpolt...

Azt hozom fel ürügyül, hogy sürgős munkám van, s a kérdést egyelőre nem döntjük el.

Délután újabb levél azt jelenti, hogy a költő beteg és orvosi tanácsot kér barátjától.

- Mi lehet ez?

- Ideges, neuraszténiás, és azt képzeli, hogy üldöznie...

- Démonok?

- Nem éppen, de mindenesetre...

Az az érzés, hogy testvérem akadt a bajban, felébreszti bennem az akasztófahumort, és úgy döntök, hogy együtt utazóim az orvossal.

- Készüljünk hát; te gondoskodói majd az orvosságról, én meg az ördögűzésről.

Egyébként azt gondolom, hogy ezt a kéjutazást belekapcsolom majd kirándulásaimba Skóne tanulmányozására.

Mihelyt megállapodtunk, csomagolok az útitáskámba, és amikor lefelé megyeik a szálloda lépcsőjén, váratlanul megszólít egy ismeretlen nőszemély:

- Bocsánat, Norberg doktorihoz van szerencsém?

- Nem! Nem az Vagyok, - válaszolom nem éppen udvariasan, abban a hiszemben. hogy valami lotyóval van dolgom.

- Kérem, uram, nem mondhatná meg, hány óra van?

- Nem!

Es faképnél hagyom.

Bármennyire jelentéktelen volt is ez az epizód, mégis nyugtalanító hatással volt rám.

Este megállítunk egy faluban, hogy ott töltsük az éjszakát. Alig értem fel szobámba az első emeletre és alig szedtem rendibe magam egy kicsit, megkezdődik fejem fölött a megszokott lárma: bútorokat tologatniuk ide-oda és tánclépéseket hallok.

Ezúttal nem érem be a gyanúval, hanem pajtásom társaságában felkapaszkodom a padlás lépcsőjén, hogy megbizonyosodjam a dologról. De odafent semmit sem találunk, mert szobám fölött senkisem lakik a tető alatt.

Miután egész éjszaka rosszul aludtunk, folytatjuk az utazást és egypár óra múlva ott vagyunk a költő szülői házában, aki úgy él itt, mint a vallásos szülőkhöz, egy derék, becsületes emberpárhoz, megtért tékozló fiú. A nappal sétálgatva telik el a szép vidéken, ártatlan beszélgetés közben, s mikor leszáll az est, leírhatatlan békességgel tölti meg a házias környezetet, amelyben az orvos meg én sehogy sem találjuk a helyünket, az orvos még kevésbé, mint én, mert ateista.

Késő este visszavonulunk a szobába, amelyet az orvosnak meg nekem kijelöltek. Mikor valami olvasnivalót keresek, Rydberg Viktor: Középkori mágiá-ja kerül a kezembe. Mindig ez az író, akit elkerültem, amíg élt, s aki üldöz most a halála után!

Lapozgatok a könyvben s megakad a szemem azon a helyen, ahol az Incubusok-ról és Succubusok-ról[1] van szó. A szerző nem hisz effélékben és nevetségessé teszi az ördögökben való hitet.

Én azonban nem tudok nevetni; az olvasmány megbotránkoztat, de megnyugszom abban, a gondolatban, hogy most már valószínűleg a szerző is megváltoztatta véleményét!

Az ilyen barátságtalan és mágiás dolgok olvasása azonban nem alkalmas arra, hogy elaltasson, és érzem, hogy idegeim kezdenek nyugtalankodni. Ennélfogva azt az indítványt, hogy menjünk ki mind a hárman együtt az árnyékszékre, úgy fogadom, mint üdvös szórakozást és higiénikus készülődést az éjszakára, amelytől rettegek.

Lámpással fölszerelve, nekivágunk az udvarnak, hol a dérütött fák vázai a felhős ég alatt recsegnek-ropognak a szeszélyesen ingerkedő szélviharban.

- Azt hiszem, gyerekek, hogy féltek a saját árnyékotoktól, - nevet az orvos megvetően.

Egyikünk sem felei, mert a rohamozó szél mindenáron fel akar bennünket fordítani, gáncsot vet, belekap a hajunkba, felkapja a kabátunk szárnyát.

Mihelyt a kitűzött célhoz érkezünk, az istálló mellé és a szénapadlás alá, lárma fogad bennünket a fejünk fölött, még pedig - különösmód - ugyanaz a lárma, amely üldöz már egy félesztendő óta.

- Figyeljetek csak! Hallotok valamit?

- Hogyne, emberek vannak odafönt és etetik az állatokat! - felelte a költő.

Nem akarom a tényt kétségbe vonni, de mért támad a lárma éppen abban a pillanatban, amikor én belépek? És mért jelentkezik mindenütt ugyanazokban az akusztikai formákban? Föltétlenül kell lenni valakinek. valaki láthatatlannak, aki ezt a macskazenét rendezi számodra, és hallucinációról szó sem lehet, mert a többiek is ugyanazt a fizikai benyomást észlelik.

Visszatérünk a hálószobába, de a nyugalomból nem lesz semmi. A költő, aki egész nap nyugodtan viselkedett s akinek a szülők egy padlásszobát jelöltök ki éjszakára, elkezd nyugtalankodni és végül megvallotta, hogy nem mer egyedül aludni, mert lidércnyomás nehezedik rá.

Átengedem neki a fekvőhelyemet, és kapok helyette a szoba mellett egy nagy termet, amelyben roppant nagy ágy van.

A fűtetlen terem, gördülő függönyök nélkül és csaknem bútorozatlanul, nyomasztó hatással van rám. amelyet egyre fokoz a nedves hideg Is.

Valami könyvet keresők, hogy legyen mivel elszórakoznom, és egy kis asztalkán ráakadok a bibliára Gustave Doré illusztrációival, meg egy csomó imakönyvre. Ez eszembe juttatja, hogy betolakodtam ebbe a vallásos otthonba, hogy az otthon tékozló fiának a barátja és az ifjúság csábítója vagyok. Mennyire megalázó szerep ez egy negyvennyolc esztendős férfi számára! Mennyire lealacsonyító!

És megértem a fiatalember szenvedését, aki erényes és jámbor emberek közé bezárva rosszul érzi magát. Ugyanúgy kínlódhat, mint az ördög, amikor végig Ítéli hallgatnia a misét. És engem bizonyára azért hívtok meg ide, hogy elűzzék a démont a démonnal; azért jöttem ide, hogy beszennyezzem ezt a tiszta levegőt és ily módon beszívhatóvá tegyem, mert a fiatalember másképp nem bírja ki.

Miközben efféléket gondoltam, lefeküdtem az ágyba. A szent alvás volt régebben végső, megbízható menedékem, amelynek könyörületessége sohasem fogyatkozott meg. De most éjszaka ez a vigasztalóm is cserben hagyott, és a homály ijesztget.

Ég a lámpa és csend van a vihar után. Egyszerre csak valami ismeretlen zümmögő hang vonja magára figyelmemet s felriaszt álmos kábultságomból. És észreveszem, hogy fönt a teremben egy rovar röpköd ide-oda. De nem győzök csodálkozni rajta, hogy a fajtáját nem ismerem, noha otthonos vagyok az entomológiában és büszke vagyok rá, hogy jól ismerem Svédország valamennyi kétszárnyúját. És ez a rovar nem lepke, nem szövőpilile és nem is molyféle, hanem légy, fekete, hosszúkás légy, csakhogy olyanforma zümmögő hangot ad, mint a gubacsdarázs vagy az éjjeli lepke. Fölkelek, hogy vadásszak rá. Légyvadászat december végén! A rovar eltűnik.

Készülőik bebújná újra a takarók közé, hogy tovább folytassam elmélkedésemet.

De egyszerre csak felröppen párnacihám alól az átkozott teremtés, és miután elvitte magával ágyamból a nyugalmat és a meleget, elkezd össze-vissza röpködni. Szabadjára hagyom, minthogy bizonyos vagyok benne, hogy nemsokára elcsípem a lámpa mellett, mert a láng oda fogja csalni.

Ez a pillanat nem sokáig várat magára, s mihelyt a légy bejutott a lámpaernyő alá, egy szál gyufával megpörkölöm a szárnyait, úgyhogy a béke megháborítója ellejts haláltáncát, azután ott marad elterülve a hátán élettelenül. Szemügyre veszem és megbizonyosodom róla, hogy csakugyan ismeretlen kétszárnyú, két centiméter hosszú, fekete rovar, két lángvörös pettyel a szárnyain.

Mi volt ez? Nem tudom. De másnap alkalmat nyújtok rá a többieknek is, hogy megerősítsék a halott légy létezését.

- Boszorkány! - veti oda a költő.

- Akit elevenen megégettek!

Közben azonban, az autodafé végrehajtása után, álomba merültem.

Éjfél tájban nyöszörgésre és fogcsikorgatásra ébredek, amely a szomszéd szobából hangzik ki. Gyertyát gyújtok és átmegyek oda. Orvosbarátom fél testével kivetette magát az ágyból, és száját ellátva, borzalmas rángások közepette hánykolódik; egyszóval látom rajta a nagy hisztériának összes tüneteit, amint Charcot leírta tanulmányában, még pedig annyira, hogy az úgynevezett megszállottságnak tipikus példája. És ez a kiváló eszű és jószívű férfi, aki nem vétkesebb másoknál, akinek jól fejlett a testalkata, szabályos és kellemes az arca, annyira el van torzulva, hogy a középkori ördög képmásához hasonlít.

Rémülten fölébresztem.

- Álmodtál valamit, öregem?

- Nem! Lidércnyomás nehezedett rám!

- Incubus!

- Szavamra, azt hiszem! Valaki összeszorította a tüdőmet. Olyanformán, mint… az angina pectoris-nál.[2]

Egy pohár tejet adok neki; szivarra gyújt, én pedig visszamegyek a termembe.

De most aztán vége az alvásomnak. Amit láttam, nagyon is félelmes látvány volt, és a pajtásaim reggelig folytatják viaskodásukat a láthatatlanokkal.

Reggelinél találkozunk, és nevetünk az éjszaka eseményein. De a házigazdánk nem nevet. Ezt vallásos gondolkodásmódjának tulajdonítom, amely arra tanítja őt, hogy becsülje meg a rejtett hatalmakat.

Az a fonák helyzet, amelyben vagyok egyfelől az öregek között, akiknek igazat adok, másfelől a fiatalok között, akiket nincs jogom elítélni, arra késztet, hogy sürgessem az elutazást.

Mikor felállunk az asztaltól, a ház ura közli az orvossal, hogy szeretné vele külön megvizsgáltatni magát, és kettesben visszavonulnak egy félórára.

- Mi baja az öregnek?

- Nem tud aludni! Éjjelente heves szívdobogása van…

- Neki is! Az igazlelkű és jámbor halandónak! Akkor hát járványról van szó, amely nem kímél meg senkit sem.

Nem akarom eltitkolni, hogy ez a tényállás új erőt önt belém, s nyomban hatalmába keríti telkemet a lázadás régi szelleme és a kételkedés. Kihívni a démonokat, dacolni a láthatatlanokkal és végül leigázni őket! Ezzel a jelszóval búcsúztam ettől a vendéglátó családtól, hogy belekezdjek tervbe vett skónei kirándulásaimba.

Aznap este, Hoganás városába érkezve, a szálloda nagy éttermében vacsorázom egy újságíró társaságában. Mihelyt helyet foglaltunk, megkezdődik fejem fölött a szokásos lárma. Hogy biztosítsam mágiáim megfigyelésemnek a fogyatékossága ellen, megkérem az újságírót is, hogy írja le, mit hall, és ő megerősíti a tünemény valóságát.

Mikor vacsora végeztével kimentünk, az az ismeretlen nőszemély, aki Lundban elutazásom előtt megszólított, ott állt teljesen mozdulatlanul a bejáró alatt és megvárta, amíg én a kísérőmmel együtt elhaladtam előtte.

Rögtön elfelejtem a démonokat és a láthatatlanokat, és föléled bennem újra az a gyanú, hogy látható ellenségek üldöznek. De a következő pillanatban magam megcáfolom ezt a föltevést, mert eszembe jut váratlan látogatásom a malmöi cipésznél, meg az, ami múlt éjszaka történt, mikor kimentünk az istálló mellé, ahol szó sem lehetett előre 'megfontolt cselszövésről.

Belém harapnak újra a borzalmas kételyek, kivájják agyvelőmet, felforralják a véremet és életundorral telítenek.

De az éjszaka olyan meglepetést tartogatott számomra, amely rémesebb volt, mint az utolsó pár nap együttvéve.

Kimerülten az utazástól, tizenegykor lefekszem. A szállodában minden csendes; lármának nyoma sincs. Nekibátorodom és mély álomba merülök; de egy félóra múlva lárma és dörömbölés ébreszt föl, amely az enyém fölött lévő szobából hallatszik. Legalább húsz fiatalember lehet ott: énekelnek, dobognak a padlón és székeket tologatnak ide-oda.

Ez a vad tobzódás reggelig tart!

Mért nem megyek panaszra a szállodáshoz? Azért, mert soha életemben nem sikerült elérnem azt, hogy nekem legyen igazam. Minthogy arra születtem és az a végzetem, hogy sohse legyen igazam, végül abbahagytam a panaszkodási.

Reggel tovább akarok utazni, hogy megnézzem Höganás mellett a köszénbányákat. Abban a pillanatban, mikor belépek a vendéglőbe, hogy kocsit rendeljek, megkezdődik odafönt a rendes boszorkányszombat.

Valami ürüggyel - nem emlékszem már, mivel - fölmegyek az emeletre. Mindössze egy nagy termet találok, amely üres.

Minthogy a bányákat tizenkét óra előtt nem lehet megnézni, elhajtatok egy halászfaluba, amely pár mérföldnyire van észak felé, ahonnan híres a kilátás a Sundra.

Mikor a kocsi áthajt a sorompón a falu előtt, egyszerre csak érzem, hogy a mellkasom hátulról Összeszorul, egészen úgy, mintha valaki hátamba nyomná a térdeit. Az illúzió oly tökéletes, hogy hátra is fordulok, mert szemügyre akarom venni a mögöttem ólálkodó ellenséget.

Ebben a pillanatban egy csapat varjú szörnyű károgásba tör ki és elröpül a ló feje fölött, amely megijed, ágaskodik, a fülét hegyezi és nagy verejték- csöppéket izzad. Rágja a zablát, és a kocsisnak le kell szállni, hogy megnyugtassa az állatot.

Megkérdezem, mért ijedt meg a ló ennyire, de a feleletet kiolvasom a kocsis tekintetéből, amelyet a varjúk felé irányít, amelyek, mint a felhő, kísérnek bennünket még néhány percig. Ez egészen természetes dolog, de gonoszfajtájú, és a néphit szerint rossz előjel!

Két órai út után, anélkül, hogy hasznát vehettem volna tanulmányaimhoz, mert sűrű köd zárta el a kilátást a Sund fölött, bekocsizunk Mölle falvába. Elhatároztam, hogy megmászom gyalogszerrel a Kullen előhegységét; eleresztem hát a kocsist és meghagyom neki, hogy várjon rám a vendéglőben, amíg vissza nem jövök.

Miután bebolyongtam a hegyvidéket, visszatérek a faluiba és egyenesen a vendéglő felé tartok. De nem tudok tájékozódni, szeretnék hát kérdezősködni a falu valamelyik lakosától. Nincs sehol egyetlen teremtett létek se, sem az úton, sem sehol másutt. Kopogok az ajtókon; senkisem felel. Délelőtt tizenegy órakor az egész faluban, amelynek kétszáz főnyi a lakossága, nem találok egyetlen férfit, egyetlen nőt, egyetlen gyereket, de még egy kutyát se! És a kocsist, a lovat meg a szekeret mintha elnyelte volna a föld. Ide-oda tévelygek az utcákon s egy félóra múlva rábukkanok a vendéglőre. Minthogy bizonyos vagyok benne, hogy ott a kocsisom, megrendelem a reggelit, s miután elfogyasztottam, kérem, hogy szóljanak a kocsisnak.

- Milyen kocsisnak?

- Az enyémnek!

- Nem láttam semmiféle kocsist!

- Nem látott egy pirospejlovas kocsit? Mogorva legény a kocsisa.

- Nem én, a színét se láttam.

- Pedig ide rendeltem a vendéglőbe.

- Akkor bizonyosan a lóváltóban ül a szomszéd csárdában.

A cselédlány megmutatja az utat és én fölkerekedek.

De nem vágyók képes megtalálni a csárdát és eltévedek, úgyhogy nem találok vissza a vendéglőbe sem. És nem látok senkit a világon! Félni kezdek! Félni világos nappal! Ez a falu el van varázsolva!

Nem tudok mozdulni se többé, csak állok egyhelyben, mintha le volnék láncolva. Mi haszna folytatnám a keresést, mikor az ördög játszik bújócskát velem?

Mikor már alig bírok magammal, megjelenik végül a kocsis. Szégyellem éreztetni vele a bosszúságomat; nem kérek magyarázatot sem, hiszen úgyse lennék okosabb tőle.

Visszahajtattunk Höganäsbe, és a szálloda lépcsője előtt a ló egyszerre csak leroskad, mintha valaki ott állt volna az ajtó előtt és ráijesztett volna.

Most aztán tudakozódom a szénbányákba vezető útról, s minthogy ezúttal bizonyos vagyok benne, hogy nem tévesztem el a célt, nekiindulok gyalog az ötperces útnak, amerre utasítottak. Megyek, megyek tíz percig, egy negyedóráig, egy félóráig, egyenesen előre a sík földön, anélkül, hogy csak nyomát is látnám épületeknek vagy kéményeknek, amelyekből arra következtethetnék, hogy valami bánya felé közeledem. A megművelt lapály a végtelenbe húzódik; egyetlen kunyhót se látok, nincs senki, akitől kérdezősködhetném.

Az ördög űzi velem ezt a gonosz tréfát! És megállok, mintha gyökeret vert volna a lábam, vagy mintha megvakultam volna. Egy lépést se tudok tenni se előre, se hátra.