Prológus

Max belenézett a tükörbe, ahogy azt már ezernyi alkalommal tette az elmúlt években, látva is meg nem is a rá visszanéző szemeket. A közönség vidám éljenzése, a dobok dübörgése, a trombiták harsogása és a tubák mély búgása – egyik sem hatolt át az érzékeit elszigetelő falon.

Abban a pillanatban az egész világa egyetlen, folyton ismétlődő műveletben összpontosult, amelyet naponta egyszer, vagy néha kétszer is végrehajtott. Napról napra, hétről hétre, évről évre. Egy apró kulccsal felhúzta az előtte álló bádogbohóc rugóját. Amikor befejezte, letette az asztalra a bohócot, amely püfölni kezdte az övén lógó bádogdobot.

Max a fejére húzta a rózsaszín pamuthajjal övezett kopaszparókát, aztán óvatosan vastag, fehér festékréteget kent az arcára. Fekete szemceruzával kihúzta a szemeit, majd vékony ecsettel felfestett két magas, szénfekete félkört szemöldök gyanánt, megrajzolta a nagy, széles, mosolygós száj körvonalait, és végül egy jókora szépségjegyet tett az arca jobb oldalára.

Letette az ecsetet, és belenézett a tükörbe. Egy fehér alak nézett is meg nem is vissza rá, meglepett vagy csodálkozó mosollyal. Nem lehetett tudni, hogy Max és a vele szemben álló örül-e vagy sem az eléjük táruló látványnak.

Akárcsak a felhúzós bábu, amely a jobb és bal kezével felváltva ütötte a kis dobot, Max automatikusan folytatta a munkát. Anélkül, hogy a bádogbohócra pillantott volna, amelyből végül kifogyott az erő, Max csillogó kékre kezdte festeni a szemhéját. Végül eljött a piros ideje, a színé, amelyet nyilvánvalóan egyetlen bohóc sem nélkülözhetett. Széles, vörös vonalakat festett az ajkai köré, messzire húzva a szája szélétől.

Pontosan abban a pillanatban, amikor letette a vörös ecsetet, a háttérből a porondmester izgatott kiáltása hallatszott:

– Kérem, üdvözöljék a világ legmókásabb bohócát, az embert, aki több gyereket nevettetett meg, mint bárki más a történelem során! Senki sem tudja, honnan jött, vagy hová tart… Ő Anonymus!

Max a bádogbohóc felé lendítette a kezét, és arcon ütötte, míg a saját orrát egy piros gumilabdával fedte el, majd felállt, és a porond felé indult. A fülét megcsapta a tömeg morajlása, a gyerekek éljenzése és a cirkusz zenekarának harsány lármája. Ám mindezeken keresztül, valahol a háttérben, meghatározhatatlan irányból, meghallotta azt a hangot is, amely éjjel-nappal, álmában és ébren is kísértette, sosem csendesedve el: az őrült, harsogó nevetést, amihez hasonló csak egy tüzelő hiéna torkából törhetett elő az éjszaka sötétjében.

Minden egyes lépéssel, amely közelebb vitte a porondhoz, Max egyre könnyedebbé, ruganyosabbá vált. Úgy mozgott, mint egy táncos. Vagy inkább mint egy cápa, minden erőfeszítés nélkül örök mozgásban maradva, miközben hideg, halott szemei a zsákmányára összpontosítottak.

Attól a pillanattól, hogy Anonymus berobbant a cirkusz porondjára, Maxból semmi sem maradt, még az őrült nevetés is szinte teljesen elhallgatott. A halott szemeket leszámítva, amelyek szüntelenül pásztázták a tömeget, mintha valami elveszett dolgot keresnének, alig volt valami, ami Maxot összekötötte volna Anonymusszal, a bohóccal, aki művészi ügyességgel fakasztott nevetést és örömkönnyeket.

Pontosan ez tette Anonymust a legjobb bohóccá. Tudta, hogyan kell figyelni a tömegre. Érezni, mi az, ami felébreszt a nézőkben valamit, megnyitva és hangos nevetésre sarkallva őket, és mitől zárkóznak be, ami csak cinikus kuncogáshoz vezet. Épp ebben különbözött a többi cirkuszi bohóctól, akik csupán hasra estek a porondon.

De miért is érné ez meglepetésként a kedves olvasókat? Soha egyetlen bohóc sem volt, aki teljes bizonyossággal tudta: élet és halál múlik azon, hogy képes-e megnevettetni valakit.

München, 1945 júliusa

Nagyjából egy hónappal azután, hogy a németek megadták magukat az amerikaiaknak, egy fekete Mercedes állt meg az amerikai fegyveres erők müncheni parancsnokságának bejáratánál. Az utasoldali ajtón egy magas, világos hajú nő szállt ki. Térdig érő szoknyát és világosszürke, konzervatív vászoninget viselt, amely kiemelte a vállát. A nyakát gyöngysor övezte. Hosszú lába és fekete cipője egyaránt hozzájárult a megjelenéséhez és a belőle áradó tekintélyhez.

Magassága ellenére eltörpült a vezetőoldali ajtón kiszálló férfi mellett, aki tökéletesen szabott bézs színű öltönyt és piros nyakkendőt viselt, és több mint egy fejjel tornyosult fölé. Ahogy mellette állt, úgy tűnt, mintha széles háta és válla keretbe foglalná a nő vékony alakját. A meghívóját és a személyi igazolványát egyaránt megmutatta a kapunál álló őrnek, akinél a nőnek is igazolnia kellett magát.

Az őr kinyitotta a kaput, és gondosan tagolt angolsággal, abszurdmód lassan beszélve elmagyarázta nekik, merre menjenek. Alexandra és Iron már hozzászokott ahhoz, hogy az amerikaiak, még ha eleve angolul szólítják is meg őket, így beszélnek mindenkivel, aki nem amerikai.

Az úti céljuk „Az amerikai ellenőrzés alá tartozó területeken felszabadított koncentrációs táborokból kikerült családtagok felkutatásának osztálya” volt.

– Úgy tudom, Mrs. Brecholdt, hogy egy zsidó színházi színészt keres, akit a bajorországi Kauferingben álló, általunk A32-esnek nevezett táborban tartottak fogva ismeretlen időponttól a hely felszabadításáig – mondta minden felesleges bevezető nélkül az íróasztal mögött ülő udvarias, fiatal tiszt.

– Nem tudom, él-e még, de azt igen, hogy körülbelül két hónappal ezelőtt még élt és jól volt.

– Van erre valami bizonyítéka?

– Igen, a társammal, Mr. Iron Menschsel láttuk őt, mivel ott jártunk a táborban – mutatott Alexandra az óriási termetű férfira, aki kurtán biccentett.

– És milyen kapcsolatban áll Mr. Fischerrel? Ő nyilvánvalóan zsidó, míg az ön német személyi igazolványában az áll…

– Tudom, mi áll a német személyi igazolványomban! – csattant fel megvetően Alexandra. – A kollégám és a mentorom volt a berlini Shakespeare Színházban.

– Sajnálom, asszonyom, de nem biztos, hogy tudok segíteni. Mi a családtagok felkutatásának osztálya vagyunk. Csak a családtagok ügyeiben járhatunk el.

– Él? Jól van? Tudják, hogy hol van? – Alexandra nem tudta elrejteni a hangjában bujkáló pánikot és kétségbeesést.

– Sajnálom – mondta a fiatalember, és a hangja elárulta, hogy az ügy olyan közel állt a szívéhez, mint szülővárosa, az alabamai Montgomery a helyhez, ahol most ült. – Ellenőriznem kell, hogy ez az én hatáskörömbe tartozik-e.

Kopogtattak az ajtón, megzavarva a beszélgetésüket. Egy fiatal katonanő lépett be a szobába, és szó nélkül átadott egy cetlit a tisztnek, aki rápillantott a papírdarabra, majd megnyomott egy, az asztalába épített gombot, és Iron felé fordult.

– Maga Iron Mensch?

Iront meglepte a téma ilyetén változása, és a tiszt szemébe nézett. Egy vadászt látott, aki a prédáját figyelte, és rájött, hogy ez utóbbi nem más, mint ő.

– Igen – felelte nyugodtan.

Az ajtó kinyílt, és két egyenruhás katona lépett be rajta, a kezükben fegyverrel.

– Ön keresés alatt áll, hogy kihallgassák a Gestapónál teljesített szolgálatával kapcsolatban – közölte a tiszt.

Mielőtt Alexandra válaszolhatott volna, Iron felállt. A katonák, akiket aggasztott a férfi termete, rögtön rászegezték a fegyvereiket.

– Nyugalom, magukkal megyek a kihallgatásra. Nincs semmi rejtegetnivalóm.

– Ő csak egy sofőr volt! – kiabált Alexandra.

– Itt az áll, hogy meggyilkolt két embert! – lengette meg a tiszt a kezében tartott cetlit.

Alexandra döbbenten nézett Ironra.

– Miről beszél? Ő a leglágyabb szívű ember, akit valaha ismertem!

Iron rámosolygott.

– Ne aggódj! Minden gyorsan tisztázódni fog. Csak győzd meg a tisztet, hogy szervezzen meg neked egy találkozót Maxszal, és mire észbe kapsz, már itt is leszek! – Bár magabiztosnak tűnt, Ironnak fogalma sem volt arról, mivel kell majd szembenéznie.

A három férfi minden további szó nélkül elhagyta a szobát.

– Sajnálom – mondta a tiszt. – Utána kell járnunk minden információnak, amivel az SS-tagokról rendelkezünk. Ami Fischert illeti, kiderítem, jogomban áll-e engedélyezni önnek, hogy találkozhasson vele.

– És ha azt mondom, hogy én vagyok a gyermeke anyja? – kérdezte Alexandra egy pillanatnyi hallgatás után.

A tiszt gyorsan átlapozta az előtte heverő papírokat. Zavartnak tűnt.

– Azt mondta, asszonyom, hogy ön Fischer gyermekének anyja? – Felvette az asztalán álló telefon kagylóját, és megkérte a központost, szóljon David Greenberg doktornak, hogy azonnal jöjjön az irodájába.

Csend szállt alá. Néhány pillanat elteltével megszólalt a telefon. A tiszt belehallgatott a kagylóba, majd Alexandrához fordult, és megkérdezte, vissza tud-e jönni másnap, mivel fontos lenne, hogy találkozzon doktor Greenberggel.

Alexandra bólintott, és megkérdezte, mikor láthatja újra Iront.

– Elvitték kihallgatásra, amely általában egy napon belül és letartóztatás nélkül ér véget. Ha van otthon telefonja, ígérem, hogy személyesen tájékoztatom a helyzetről.

– Nem tudok hazamenni a sofőröm nélkül – felelte Alexandra.

A tiszt azt mondta, ebben nem tud segíteni neki, és megkérte, hogy várjon az irodája előtt.

Más lehetősége nem lévén, Alexandra odakint várakozott, és ámulva olvasta a színes LIFE magazin egyik számát. Biztos volt benne, hogy Iron visszatér. És a férfi néhány órával később valóban meg is érkezett, méghozzá jó hangulatban.

– Jó emberek ezek az amerikaiak – mondta vidáman. – A viselkedésük nagyon különbözik a németekétől, de a bennük élő állatok mégis hasonlítanak egymásra.

– Tényleg meggyilkoltál két embert, Iron? Te?

– Valójában nem igazán nevezném gyilkosságnak. Az SS tagjai voltak, akik megérdemelték a halált. Elmagyaráztam az amerikaiaknak, és neked is elmondom, miután hazaértünk. De ami sokkal fontosabb: miből maradtam itt ki?

– Holnap visszajövünk. Találkoznom kell egy Greenberg nevű orvossal.

– Ez jó hír, ugye?

– Reméljük! – mondta Alexandra, és felállt.

– Odaadtad Franz borítékját az amerikainak? – kérdezte Iron.

– Nem. Megőriztem mint alkualapot, arra az esetre, ha nem jönnél vissza. De most átadom nekik.

Bekopogott a tiszt irodának ajtaján, és gyorsan belépett. Mielőtt a fiatalember kinyithatta volna a száját, Alexandra kivette a táskájából a lezárt borítékot, és az asztalra tette.

– Van egy ajándékom az ön számára. Franz Schmidt, a Gestapo bajorországi parancsnokának személyes naplója. Nem mondom el, hogyan került a birtokomba. De feltételezem, ez segít az Iron Menschhez hasonló cselléknél nagyobb halakat is kifogni.

A tiszt felvette a naplót, és belenézett.

– Ez németül van.

– Ha nem tudná, a Gestapo tagjai németül írtak – köpte Alexandra.

– Lefordítana nekem valamit belőle, kérem?

– Nem. Egyetlen szót sem akarok látni a benne leírtakból. Veszélyes anyag. El kellene juttatnia a parancsnokainak. Ők tudni fogják, mit kell kezdeni vele.

Berlin, 1936

Franz Schmidt, Berlin központi kerületének Gestapo-parancsnoka hátradőlt a székében, és elégedetten felsóhajtott. Imádott rejtélyeket megoldani és bűnözőket letartóztatni. A vérében volt. Tehetséges és művelt volt, a művészetek támogatója. Nem volt kegyetlen, és még a zsidókat sem gyűlölte. Az SS-t irányító közönséges gengsztereket azonban gyűlölte, annak ellenére, hogy a parancsnokságuk alá tartozott. Félt tőlük. Míg ők csak a párt javát és a saját személyes érdekeiket nézték, Franz a tények feltárásának embere volt, civil rendőrnyomozó, aki arra törekedett, hogy kiderítse az igazságot, és elfogja a bűnözőket, bárkik is legyenek azok.

Akarata ellenére sorozták be a Gestapóhoz, és a gyanúsítottak kihallgatásához való hozzáállása különbözött a legtöbb nyomozóétól.

– Ha megkínozzuk a gyanúsítottakat, akkor bármit bevallanak, akár a Führer elleni merénylet kitervelését is, aztán egyből kivégzik őket – okította a beosztottjait. – Persze mindenki dicsérni fogja, milyen jó munkát végeztünk, de az igazi merénylő továbbra is szabad lesz. Ne feledjék, hogy a bomba, amelyet nem hatástalanítottunk, előbb-utóbb felrobban!

A legtöbb némethez hasonlóan ő is támogatta Hitler hatalomra jutását, és úgy vélte, a Führer „véget fog vetni a világháborús vereség óta uralkodó káosznak”. Másrészről viszont idegenkedett a párt zsidókkal kapcsolatos álláspontjától. Az édesanyja azt mondogatta, hogy a „derék Avram” mentette meg őket a nyomortól, miután az apja elhagyta a családot.

Ez még Franz gyerekkorában történt. Semmijük sem volt. A „derék Avram” gondoskodott róluk, éveken át fizetve a legjobb berlini óvodákat és általános iskolákat, ruházva és etetve őket. Még tisztes munkát is szerzett az anyjának egy zsidó ruhakereskedőnél, aki jól megfizette. Avram sosem rúgott be, és nem emelt kezet az asszonyra, sőt úgy bánt vele, mint egy királynővel. Mivel a felesége fiatalon meghalt, felajánlotta Franz anyjának, hogy mindketten éljenek vele a házában.

Avram úgy bánt Franzcal, mint a fiával, aki sosem adatott meg neki. Filozófiára, művészetre, zenére, színjátszásra tanította őt és az anyját. A Gestapónál betöltött pozíciójából Franz szemtanúja lehetett a párt rémuralmának, amelyet elsősorban a zsidók felett gyakoroltak, ezért meggyőzte az anyját és Avramot, hogy költözzenek Amerikába. Hamar megbánta, hogy nem ment velük, és most már túl késő volt ehhez.

De ezen a délutánon semmi sem zavarta. Épp ellenkezőleg: mélységesen megkönnyebbült, mivel sikerült lelepleznie és felszámolnia egy zsidó ellenállási sejtet. Bár csak egy kicsi, jelentéktelen csoport volt, nagyon zavarta a kormány vezetőit, ezért mindenképpen ki kellett iktatni.

Franz már azon volt, hogy részletes jelentést készítsen a történtekről, amikor kopogtattak az ajtón, megzavarva a gondolatait. A felbukkanó rémült hivatalnok motyogott valamit arról, hogy elkaptak egy huligánt, aki megölt két SS-tisztet az utcán.

– Zsidó?

– Nem, de az egyik halott Gerd Miller.

Franzot öröm járta át. Egy különösen kellemetlen SS-tiszttel – egy beteges szadistával – kevesebb, aki így többé nem volt útban! Ugyanakkor az is világossá vált számára, hogy most utána kell járnia annak, ki áll a kettős gyilkosság mögött. Németországban senki sem merte volna csak úgy megölni az SS valamelyik tagját, főleg nem egy olyan kegyetlen és félelmetes gazembert, mint Gerd Miller. Arra gondolt, hogy bizonyára valami hálózat állhat a háttérben, amely a párt ellen munkálkodik.

– Hozzák be! – mondta Franz.

A hivatalnok egy hatalmas termetű emberrel tért vissza. A kezeit megbilincselték, és a bokája körüli vashoz láncolták. Franz ránézett, és rögtön sejtette, hogy nehéz lesz kiszedni belőle a bűntársai nevét. Azt feltételezte ugyanis, hogy az óriás nem egyedül ölte meg a két SS-tagot.

Jelzett a belépő rendőröknek, akik leültették a nagydarab férfit egy padlóhoz csavarozott fémszékre, és az alatta levő gyűrűhöz rögzítették a lábvasakat. A férfi nem tanúsított ellenállást.

Franz hosszasan tanulmányozta őt. Sokat megtudott azáltal, hogy csupán nézte az embereket, megfigyelve őket. Különösen azelőtt, hogy akár egyetlen kérdést is feltett volna nekik, védekezésre késztetve őket. Amikor egy nyomozási kurzuson tanított, azt mondogatta a diákjainak:

– Ha egy ember, legyen az bárki, beszélni kezd, hazudni fog. Csak az nem hazudik, aki hallgat. Tudjanak meg minél többet a kikérdezendő emberekről, mielőtt akár egyetlen szót is szólnának! A kezdeti megfigyelés győztes eszköz egy okos nyomozó kezében, aki tudja, hogyan kell megfelelően használni.

Franz mindenkinél jobban tudta, hogyan kell használni. Azonnal látta, hogy az előtte ülő férfit megverték, és nem állt ellen a letartóztatásnak. Láthatóan jó alaposan elverték. Ez a tény elégedettséggel töltötte el Franzot. Könnyebb kihallgatni valakit, akinek a lelkiereje már megtört. Mégis aggasztotta az óriás nyugalma. Úgy viselkedett, mintha semmi sem fenyegetné.

Talán szellemi fogyatékos? – kérdezte magától Franz, és úgy döntött, kideríti.

– Tegyék szabaddá a kezét, és távozzanak! – vakkantotta. Az emberek kézmozdulataiból is sokat meg lehetett tudni. A rendőrök azonban nyugtalanul néztek rá.

– Nehéz volt megbilincselni, parancsnok. Nem tudjuk, mi lesz, ha esetleg…

– Dehogy volt nehéz megbilincselniük – mondta Franz nyugodt hangon. – Egyáltalán nem állt ellen. Csak nekiestek gumibottal, miután lefogták.

A rendőrök bólintottak, és idegesen szabaddá tették a férfi kezét.

– Odakint várunk – mondta az egyikük, és eltűntek.

A nyomozó hosszasan, kemény tekintettel nézte a férfit. Húsz év körüli lehetett, és nagyon magas, alig valamivel két méter alatt. A karjai elképesztően izmosak voltak, míg a nyaka olyan széles, akár egy bikáé. De a termete ellenére volt valami szelíd, szinte jámbor a viselkedésében.

Franz meglepődve tapasztalta, hogy a férfi egyenesen rá néz, és azonnal megértette, hogy nem szellemi fogyatékos, és nem is engedelmes. A nyomozóként töltött élete során, és különösen amióta a Gestapo fekete egyenruháját viselte, még sosem találkozott olyan őrizetessel, aki a szemébe mert volna nézni, főleg nem ilyen nyíltan és határozottan. Ki a fene ez az ember? Teljesen egyértelműnek tűnt, hogy valamilyen alvilági szervezet vezetője lehet.

Hogyhogy eddig nem kaptam semmiféle információt egy ekkora termetű alvilági vezérről? – gondolta. Magában feljegyezte, hogy elmarasztalja a hírszerző csapatát, amiért nem figyeltek fel egy ilyen óriásra a Berlin utcáin járó több száz kormányellenes összeesküvő között.

De mielőtt megkérdezhette volna tőle, hogy ki is ő, a férfi megzavarta a gondolatait.

– Maga jó ember, ők rosszak.

Franz, aki meglepődve vette észre, hogy nem ő vezeti a beszélgetést, azt kérdezte:

– Kik a rosszak? A rendőrök, akik behozták?

– Nem, nekik csak nincsen eszük. A kettő, akit öltem meg, nagyon rosszak. – Az óriásnak halk, lágy hangja volt, és erőteljes külföldi akcentusa.

– Várjon! Beismeri, hogy megölte őket?

– Nem akartam ölni, de kényszerít rá – felelte derűsen az óriás.

Franz hallgatott, majd mély lélegzetet vett, és visszavette a beszélgetés irányítását.

– Ki maga?

– Iron Mensch.

– Tessék? A valódi nevét akarom tudni, nem a becenevét.

– Iron Mensch. Nincs más név, mióta voltam ennyire kicsi – emelte fel Iron a hüvelyk- és mutatóujját, aprócska rést mutatva közöttük. – Már akkor voltam erős, mint a vas.

Franz szeretett minden szót és kitételt rögzíteni a beszélgetések során. Szokásához híven elővett egy nagy méretű füzetet és egy elegáns töltőtollat, és apró, elegáns betűkkel felírta a borítóra: „Iron Mensch.” Rendkívüli memóriával áldották meg, amely lehetővé tette számára, hogy könnyedén végigvegye a teljes beszélgetéseket és kihallgatásokat, emellett az írással járó szünetek segítettek neki megemészteni a hallottakat és megtervezni a kikérdezés következő lépéseit.

– Honnan származik?

– Magyarország. Nincs anya. Iron túl nagy, jött ki és anya meghalt. Apa ütött, amíg lettem tizenhárom. Akkor elkap apa kezét, és eltör. Apa aztán elad német cirkusznak. A cirkusz elvisz Ausztriába, majd ide.

Franzot lenyűgözte az Iron szájából előtörő szavak áradata. A következő kérdését végül nem annyira a nyomozás szempontjai határozták meg, mint inkább a személyes kíváncsisága.

– Mit csinált gyerekként a cirkuszban?

– Először gondoskod az állatokról, takarít, ad nekik ételt. De Iron tudja, hogyan kell beszélni az állatokkal. Beszélni szemmel. Ezért cirkuszi előadásokat tart állatokkal. Nem üt meg az állatokat. Csak beszél szemmel. És mutat meg, milyen nagyon erős.

– Mondjon egy példát!

– Iron húz fogával vonatkocsit, tele állatokkal. Tép szét vasláncot. Emel hátára állványt, rajta öt hölggyel piramisban.

Franz még kíváncsibbá vált.

– El tudná tépni a láncot, ami a székhez köti?

– Igen.

– Miért nem teszi ezt, és menekül el? Tudja, mi vár magára itt?

Iron vállat vont.

– Megöl két rossz embert. Jön a rendőrségre, és elmondja, mi történt. Maga jó ember. Miért futna el Iron?

Azt nem is mondták, hogy feladta magát! – gondolta Franz. A gazfickók csak rohantak dicsekedni azzal, hogy elkaptak egy embert, aki megölt két SS-tisztet.

– Lássuk! Tépje el! – mutatott a láncra Franz.

Iron a kezébe fogott két egymás melletti láncszemet, amelyeket aztán elkezdett ellentétes irányba húzni, és közben gyors mozdulattal ide-oda feszegette őket. Az arca kivörösödött, de egy perc múlva a láncszemek szétváltak. Felpillantott, és Franz szemébe nézve elmosolyodott.

– Iron nagyon erős – mondta.

Franz a döbbenetét leplezve visszatért a nyomozáshoz.

– Miért ölte meg őket?

– Kötöztek össze két macskakölyköt farkuknál fogva, és gyújtották meg kötelet. Iron próbálta elolt a tüzet kezével, de ők nekiugrottak és botokkal verték. A kismacskák ijedtek meg nagyon és visítottak mamáért. Iron akart segíteni, kapta el a rossz embereket a gallérjuknál fogva, és ütötte a fejüket egymáshoz. Aztán elolt a tüzet.

Iron kinyújtotta hatalmas kezeit, hogy megmutassa az égési sebeket.

– Utána ad vizet a kismacskáknak, megkeresi a mamamacskát, és jön az őrsre.

– Mindkettőt egy ütéssel ölte meg?

– Igen. A fejek nem kemények, mint a szívek. A fejek puhák.

Franz egy hosszú percig hallgatott.

– Miért mondta, hogy jó ember vagyok?

– Apa nem hagyta, hogy Iron emberekkel nőjön fel, csak az udvaron a disznókkal, csirkékkel és kutyákkal. Ott megtanul beszélni az állatokkal. Nem szájjal, hanem szemmel. Néz az állatok szemébe, és így beszél velük. Az embereken belül is van állat. Azt csak a szemben lehet látni. Iron nem beszél jól az emberekkel. Nevetnek a beszédén. De Iron beszél az emberekben élő állatokkal. Ha az állat jó, az ember is jó.

A nyomozó ismét engedett a kíváncsiságának.

– Vannak jó és rossz állatok?

– Persze! Van jó oroszlán, jó ló és rossz is. Nyúl, ami rosszat tud tenni. De a legtöbb rosszat az ember teszi.

Vajon tényleg tud olvasni az emberek lelkében, és képes érzékelni, hogy igazat mondanak-e? Ha igen, akkor nagy hasznát venném a képességeinek – mondta magában Franz.

– Meg tudja állapítani, ha egy ember hazudik?

– Az emberek csak hazudnak a szájukkal, de az állatok odabent nem hazudnak. Azok sosem hazudnak. Ha a belül levő állatokkal beszélget, nem az emberekkel, akkor tud, mikor hazudnak. Iron néha még azt is tud, mit gondolnak az emberek.

– Mutasson egy példát, Herr Mensch! Mire gondolok most?

A tagbaszakadt férfi zöld szeme Franz szemére szegeződött.

– Arra gondol, hogy Iron jó ember. – Egy pillanatig hallgatott, majd elmosolyodott. – Azt akar, hogy Iron legyen a közelében, és segítsen. – Megint elhallgatott egy kicsit. – De Iron nem tudja, hogyan segíthetne a rendőr úrnak – tette hozzá szomorúan.

Igen, a fenébe is, micsoda kincs lehetne egy jó nyomozó kezében! – gondolta Franz. – Felismeri, ha valaki hazudik neki! Persze, kiiktatott két SS-tagot, de mindenkinek jobb nélkülük. Isten a megmondhatója, mekkora szükségem lenne egy megfelelő testőrre, aki megvédene a bűnözőktől, és még inkább az SS-től, amelynek tagjai egy nap valószínűleg rájönnek, mit gondolok róluk, és ki a fogadott apám.

– Tud autót vezetni?

– Igen. Iron el tudja vezetni a cirkusz összes autóját és teherkocsiját.

Franz elméje lázasan dolgozott. Azon gondolkodott, hogyan vehetné fel Iront a szervezetbe. Tudta, hogy kudarc esetén az élete lesz a tét, de bízott a megérzésében. Ennek ellenére tartozott magának annyival, hogy további bizonyítékokat szerezzen.

– Nézzen rám újra, és mondja el, mit lát!

– Akar valamit, de fél.

Franz úgy döntött, beleveti magát a dologba.

– Nézzen a szemembe, és árulja el nekem: az a két ember, akit megölt, mondott valamit, miközben összekötötte a macskák farkát?

Iron a nyomozó szemébe nézett, mintha próbálná megérteni, mit akar sugallani.

– Rendőr úr meg akarja menteni Iront, de miért fél? Iron nem érti.

– Nem fontos, hogy megértse. Azt mondta, jó ember vagyok, ezért csak bízzon bennem! Ez az, ami fontos. Nézzen a szemembe, és válaszoljon! Mondott valamelyikük bármit is a Führerről, miközben felgyújtották a macskák farkát?

Iron a Gestapo-tiszt szemébe nézett, és elmosolyodott.

– Igen, a magasabbik mondta azt másiknak, hogy gyere, égessük meg a Führer farkát, mire a másik nevetett.

– Emlékezni fog erre a válaszra, Iron?

– Ez az igazság, uram. Ez volt oka annak, hogy összeütöttem a fejüket. A macskák nem fontosak Ironnak.

– Ha olyasvalaki nézne a szemébe, aki rendelkezik ugyanazon képességekkel, mint maga, akkor mit mondana?

– Iron tanul hazudni. De egyetlen állat, még Iron állata sem tud hazudni, rendőr úr.

A Franz elméjében felsejlő ötlet mostanra elhatározássá érett. A jelentéshez hozzáfűzhetne egy kiegészítést a Berlinben működő zsidó földalatti szervezet felderítéséről. Ebben azt írhatná, hogy Iron Mensch hallotta, amint két összeesküvő fel akarja gyújtani a kancellár rezidenciáját, ezért a Birodalom és a párt iránti hűségétől és odaadásától vezérelve puszta kézzel megölte őket. Persze tudta, hogy felháborító dolog a zsidó földalatti szervezethez kötni őket, de egy ilyen kapcsolat igazolta volna, hogy az SS vezetése nem véletlenül tulajdonított olyan hatalmas jelentőséget az ellenállásnak. A jelentés végén kérvényezhetné, hogy Mensch úr kapjon Unterscharführer rangot a Gestapónál, így a sofőrjeként és a személyi testőreként használhatná.

Franz behívta a rendőröket, akik döbbenten látták az eltépett láncot.

– Vegyék le róla a bilincset, hagyják lezuhanyozni, szerezzenek neki egy megfelelő méretű egyenruhát, és hozzák vissza ide! És addig is küldjék be a személyzeti tisztet!

Tudta, hogy vékony jégen jár. De hitt Ironban, és a megérzései még sosem tévedtek. Csak azt nem sejthette, hogy az ösztöneit milyen hamar próbára teszik.

München, 1945 júliusa

1

Greenberg irodája kicsi és zsúfolt volt. A helyet egy jókora vizsgálóasztal uralta. Mellette, a kis íróasztalnál Iron és Alexandra a doktorral szemben ültek.

– A doktor jó ember – súgta Iron a nő fülébe. Alexandra szíve hevesen dobogott.

– Tehát ön Max Fischer fiának az édesanyja? – kérdezte Greenberg.

Alexandra bólintott. Rájött, hogy ez a tény kisebb felbolydulást keltett az amerikaiaknál. Arra számított, hogy valami jó fog történni, de felkészült a legrosszabbra.

Greenberg egy pillanatig csak nézett rá.

– Szeretném tájékoztatni, Mrs. Brecholdt, hogy a rendelkezésünkre álló dokumentumok szerint Max Fischer családját, beleértve a feleségét, a fiát és a szüleit is, meggyilkolták a táborokban.

Alexandrát zavarba hozta az, ahogy a doktor kihangsúlyozta a „feleség” szót.

– Én… – Egy pillanatig hebegett, de gyorsan összeszedte magát. – Nem mondtam, hogy a felesége vagyok. Max és én együtt léptünk fel a színházban. És született tőle egy fiam. Gondolom, Amerikában is elő szokott fordulni ilyesmi, nemde?

A doktor kényelmetlenül mocorogni kezdett a székében a nő nyíltsága láttán.

– Még a háború előtt estem teherbe tőle, és azóta elváltak az útjaink. Nem tudott, és úgy tűnik, most sem tud a fia, Thomas születéséről.

– Szeretne esetleg valami erősebbet inni? – kérdezte Greenberg doktor, ürügyet keresve arra, hogy maga is igyon valamit ilyen korán reggel. – Ez bourbon, amerikai whisky – mondta, és a választ meg sem várva Alexandrának és Ironnak is töltött egy-egy bőséges adagot. Amióta az amerikai hadsereg soraiban szolgálva első alkalommal lépett be egy koncentrációs táborba, gyakran nyúlt a keserédes elixírhez.

Iron udvariasan visszautasította az övét, de Alexandra legurította a torkán a pohár tartalmát, és hátradőlt a székében.

– Tehát azt mondja, Maxnak van egy másik fia is, akit ön nevel.

Alexandra bólintott.

– Igen, a neve Thomas.

– Max valóban él, és a többiekhez képest fizikailag jól van. Ez a hír nagyban segítheti majd a felépülését.

– Azt mondta, fizikailag jól van?

– Igen, tudja, Max erős ember. Úgy tűnik, többet kapott enni, mint a legtöbb rab, akit kezeltem. Megfelelő orvosi ellátásban is részesült. A tábor parancsnoka gondoskodott arról, hogy egészséges és fitt maradjon. Rendkívül intelligens ember, csak cinikus. Nagyon cinikus.

– Amikor nagyjából két hónappal ezelőtt láttam Maxot, sovány és ösztövér volt – mondta Alexandra.

Greenberg doktor szomorúan elmosolyodott.

– Ezt jó, sőt kiváló állapotnak nevezném. A táborokból élő csontvázakat szabadítottunk ki. Olyanokat, akik még mindig nehezen tudnak szilárd ételt enni.

– Értem, és sajnálom, de jelenleg csak egyetlen ember érdekel: Max Fischer. Azt mondta, fizikailag jól van. Akkor mi a baj?

– Max szörnyű megrázkódtatáson esett át, ami nyilvánvalóan sokkal nagyobb volt, mint amit el tudott viselni. Hogyan is fogalmazhatnám meg…?

– Ne szórakozzon már velem, doktor! Mondtam, hogy jártam ott. Mindketten elmentünk oda – mutatott magára és Ironra. – Tudom, mi történt. A saját szememmel láttam. Mondja el, mi baja van Maxnak!

Greenberg pupillái kitágultak, ismét töltött magának a bourbonből, és kiürítette a poharát.

– Elvesztette az emlékezetét.

– Az emlékezetét?

– Semmire sem emlékszik.

– Ezt mégis hogy érti? Biztos vannak dolgok, amikre emlékszik. Az emlékezetet nem lehet kitörölni, mintha krétával írták volna egy táblára.

– Valójában, hölgyem, pontosan ez történt. Nem értek eléggé a témához, de a tanúvallomás szerint, amelyet kézhez kaptam, egy reggel felébredt, és nem tudta, hol van. Még a saját nevét sem tudta. Teljes amnézia. Mivel nem a fejét ért külső sérülés okozta, csak azt tudom feltételezni, hogy Max egyszerűen kikapcsolta az emlékezetét, így védve meg magát a fájdalomtól. Ezenkívül néha hangos nevetést hall a fejében, még álmában is, ami nagyon felzaklatja.

– Láthatnám őt, kérem? – szakította félbe a beszélgetést Iron. – Talán rá tudok jönni valamire.

Az orvos és Alexandra feléje fordultak.

– Megengedné, hogy Iron láthassa Maxot? – kérdezte Alexandra.

– Nem egészen értem, mit akar látni – mondta Greenberg Ironnak.

A tagbaszakadt férfi tétovázott. Nem szívesen demonstrálta a képességeit. A művelt emberek mindig szkeptikusan fogadták ezt. Az orvos azonban megvonta a vállát, és várta a választ. Iron röviden elmagyarázta, hogy rendelkezik egy különleges adottsággal: ha belenéz egy ember szemébe, látja azt, amit ő a „belső állatnak” nevez.

– Ön például nyugodtnak tűnik, doktor, de a szeméből azt olvasom ki, hogy válságban van. Kimerült, és úgy érzi, elvesztette az útját, és a hitet, amelyben felnőtt. Horgonyt keres, amibe kapaszkodhat. De fogalmam sincs, mi lehetne az. Most már engedélyezi, hogy megpróbáljak olvasni Maxból?

– Magasságos ég! – kiáltott fel Greenberg. Az óriás egyetlen pillantásból megsejtette, hogy elvesztette az Istenbe vetett hitét. A hitet, amelyet az apja házában szívott magába, és a haláltáborokban veszített el, amikor felfogta a tragédia mértékét. Eszébe jutott, ahogy kimászott a dzsipből, és térdre roskadva azt kiabálta: „Hol voltál, Mennyei Atyánk? És hol vagy most?” Abban a pillanatban elvesztette a vallását és a hitét, és a lelke menedék nélkül maradt.

– Talán tényleg találkoznia kellene Maxszal – mondta. – Nekem nincsenek meg az eszközeim vagy a tudásom ahhoz, hogy segítsek neki. – Alexandra felé fordult. – Idehívatom őt. Nem hiszem, hogy emlékezni fog arra, ki maga, de kérem, semmit se próbáljon erőltetni nála! És ne beszéljen neki a múltjáról! Ez magára is érvényes, Iron. Nézze meg, ahogy csak akarja, de ne ijessze meg úgy, mint engem! Óvatosnak kell lennünk!

Nem sokkal később ott ültek Max Fischerrel szemben. Alexandra az előtte ülő férfit nézte, és elnehezedett a szíve. Ez nem az a magas, egyenes tartású, csillogó szemű, fekete hajú férfi volt, akit a színházból ismert. Egy meggörnyedt, ősz férfi ült vele szemben, akinek a szeme tompának tűnt.

Alexandra megtörölgette könnyes szemeit. Talán nem az a férfi volt, akire vágyott, de még így is minden önuralmát össze kellett szednie, hogy ne rohanjon oda hozzá, ölelje át és csókolja meg, elmondva neki mindent. Oly sok mondanivalója volt neki!

Max hosszasan nézte őt, és hallgatott. A kezei, amelyeket Alexandra annyira szeretett, a térdén pihentek. Aztán megkérdezte a nőtől a nevét.

– Alexandra – felelte, mire a férfi megismételte a nevet, és miközben az „r”-t pörgette a nyelvével, vágyakozó tekintettel nézett rá. Nyilvánvalóan látszott, hogy a neve és az arca idegen a számára.

Iron eközben Max szemeit figyelte, de alig pár perc elteltével hirtelen leszegte a tekintetét, és sírni kezdett.

– Miért sírsz, nagy ember? – kérdezte Max. – Talán volt egy testvéred, aki úgy nézett ki, mint én, vagy mi? – Greenberg felé fordult. – Már így is elég bőgőmasina sipítozik a szobámban esténként és egész éjszaka, doktor. Miért hozta ide nekem ezt a síró Herkulest?

– Tehát tudja, hogy kicsoda Herkules? – kérdezte a doktor könnyedén.

Max vállat vont, és megrázta a fejét, majd kérte, hadd menjen vissza az udvarra, folytatni a focizást. Az orvos bólintott.

– Mielőtt távoznék – tette hozzá Max, miközben felállt –, talált már valami megoldást erre a nevetésre a fejemben? Nem, ugye? Viszlát, doktor! Minden jót, drága barátaim! Azt mondta, Alexandra? Szívesen együtt ebédelnék önnel. Ami azt illeti, az amerikaiaknak hála, elég jókat eszünk – mosolygott a nőre, és távozott a szobából.

– Mi történt, Iron? – kérdezte Alexandra németül. – Még sosem láttalak ilyennek.

– Láttam a benne élő állat mérhetetlen szomorúságát, az ég felé kiáltó bánatot. Még soha életemben nem láttam ilyen szomorúságot emberi szemekben. Megpróbáltam közeledni a vadállathoz, elnyerni a bizalmát, kapcsolatba lépni és beszélni vele, de mintha a halál gátja állta volna az utamat… – Iron kerülte a többiek tekintetét.

Alexandra lefordította a szavait Greenbergnek.

– Úgy tűnik, emlékszik. Csak elfojtja az emlékeit – mondta a doktor. – Mint már mondtam, nincsenek meg az eszközeim, hogy segítsek neki. De önök talán segíthetnek jobban megérteni őt. Mondják el, mit láttak a táborban!

Alexandra kényelmetlenül mocorgott a székében.

– Inkább nem beszélnék róla – mondta remegő hangon.

– Akkor mégis miben segíthetnék, Mrs. Brecholdt? – kérdezte Greenberg.

– A feljegyzések szerint a családját meggyilkolták, és nincsenek élő rokonai. Ha ez így van, akkor a legközelebbi rokona Thomas, a fiam… A közös fiunk. Maxnak joga van ahhoz, hogy találkozzon a fiával, és megismerje őt. Joga van megismerni Thomas anyját is, a nőt, aki szerette, és még mindig… Joga van ehhez, doktor, és nekem is.

– Javasolni fogom, hogy bízzák az önök gondjaira, de ehhez neki is hozzá kell járulnia. Kérem, jöjjenek vissza holnap, és innen folytatjuk!

2

Iron és Alexandra csendben hajtottak át a romos épületek, tégla- és törmelékhalmok között.

A csendet végül a nő törte meg.

– Max elvesztett mindent, ami kedves volt számára… Talán jobb lenne neki az emlékei nélkül.

– Igaz, hogy falat emelt önmaga és a szenvedése közé, de attól még szenved. Még egyetlen ember szemében sem láttam soha ilyen szörnyű kínt. Teljesen egyedül van, és senkivel sem tudja megosztani a fájdalmát. A benne élő állat nem tud beszélni, de mindenre emlékszik, és gyötrődik. Az ember azonban nem emlékszik semmire, és ezért nem is tud beszélni róla. Szerinted meddig képes egy állat egyedül elviselni az ilyen fájdalmat, mielőtt belepusztul? Fogalmam sincs, hogy ez az orvos mennyire ért a szakmájához, de jó ember, aki segíteni akar. Hallgass a tanácsára! Őszintén szereted Maxot. Ezért úgy vélem, csak egyetlen választásod van, és te is tudod, hogy mi az.

– Még sosem hallottalak ennyit beszélni. Köszönöm, hogy segítettél. – Alexandra arcon csókolta Iront, és miután megbeszélték, mikor találkozzanak másnap reggel, felment a lakásába, ahol a fia már várt rá.

Berlin, 1918

1

– A szél visszasodorja felénk a gázt! Fussatok! Gáz! Meneküljetek!

Alexandra felébredt az apja kiabálására, akit ismét rémálmok gyötörtek. A lány a fejére húzta a párnát, de még így is hallotta, ahogy az anyja odasiet az apjához, és megnyugtatja. A hangja lágy volt, mint egy ölelés. Néhány perc múlva a kiabálás sírássá vált, majd elcsendesedett. Az apja elaludt. Ezúttal elég gyorsan, gondolta Alexandra. Mert néha órákig is eltartott. Olykor a rémálmok dühkitörésekbe torkolltak, amelyek összetört bútorokkal értek véget. Ritkán, de az is előfordult, hogy a düh erőszakoskodásba csapott át, és az anyja reggelente próbálta elrejteni a zúzódásait. Bármennyire is próbálkozott, Alexandra nem tudott visszaaludni.

Hiányzott neki az apja. Az ember, aki azelőtt volt, hogy behívták a Nagy Háborúba. Mielőtt még vasalt egyenruhát viselt volna, és fényesen csillogó szuronyos puskát tartott volna a kezében. Úgy érezte, mintha azok az idők egy másik világ részei lennének, egy olyan életé, amely nem az övé volt, mégis jól emlékezett arra a meleg nyári napra, amikor az apjával és az anyjával kiment a vonathoz. Olyan büszke volt az apjára, a katonára, amennyire csak egy hatéves kislány lehetett.

A peronon egy hatalmas óra mutatta a dátumot és a pontos időt. 1916. augusztus 23-a, délelőtt kilenc óra harminchárom perc. Az apja megcsókolta, majd megígérte, hogy hamarosan visszatér Franciaországból, és sok-sok ajándékot hoz neki. Alexandra sírt, az apja azonban megkérte, hogy hagyja abba, vigyázzon az édesanyjára, és olvassa el a könyveket, amelyeket otthagyott neki.

– Ne feledd, hogy minden könyvben egy gyönyörű világ van! – mondta, majd megcsókolta a feleségét, és felszállt a vonatra.

Alexandra nem sírt többé. Olvasta a könyveket, amelyeket az apja hagyott hátra, és amelyek újonnan érkeztek az otthonukba. És közben várta az apját. Két évig várt. Pontosabban két évet, két hónapot és egy napot. A számolás az ima része volt, amelyet minden este elmondott, amíg az apja vissza nem tért.

Jól emlékezett arra a napra, amikor bekötözött sebesültek és rokkantak százai szálltak le a vonatról. Nagyon megrémült.