Boldizsár Ildikó

„Hogyan segítsek én
terajtad?”

Segítő kapcsolatok a mesékben
– részlet –

© Boldizsár Ildikó, 2023

Morcsányi Géza emlékére

Előszó

Mint annyi minden mást, segíteni is a meséktől tanultam. Ez a mondat itt, a könyv elején, talán túlzásnak tűnik, esetleg nagyképű kijelentésnek, sőt még azt is elképzelhetőnek tartom, hogy nevetségessé válok vele. Ugyanakkor, ha szisztematikusan összegyűjtjük a mesékben található segítőket, rendszerezzük a segítségnyújtás formáit, valamint a különböző helyekről érkező, más-más módszerrel segítők attitűdjeit, látni fogjuk, milyen elképesztő tudás és változatosság rejlik a mesebeli segítők mögött. A kézirat lezárásának pillanatában ötvenkilenc segítőtípus szerepel a könyvben, tizenhat csoportba rendezve, és elmondható, hogy a tipologizálás korántsem fejeződött be, mert bármikor előkerülhet egy különleges meseváltozat, amely újabb segítő formát rejt.

Hatalmas meseanyagot néztem át a kutatás ideje alatt, miközben terápiás helyzetekben is folyamatosan ellenőriztem a feltevések helyességét, mégsem tekinthetem a felállított tipológiát véglegesnek, amíg valamennyi meserégió valamennyi segítője nem kerül vizsgálat alá, és nem bizonyított terápiás helyzetekben. Ami miatt mégis nyugodt szívvel engedek betekintést kutatásaim jelenlegi állapotába, annak egyik oka a remény, hogy az eddigi eredmények inspirálóak lesznek mások számára, és a további közös gondolkodás elhozza azt a pillanatot, amikor lezárhatónak minősül a segítők tipológiájának teljes rendszere. Másrészt van bennem egy sejtés azzal kapcsolatban, hogy bár valóban nem ismerem a világ összes meséjét, találtam jól megragadható törvényszerűségeket a hős és a segítő kapcsolatában, tehát egy újabb változat már nem tudja módosítani a tipológia érvényességét, csupán árnyalni tudja azt. És azon a célon sem fog változtatni, hogy a meseterápia szempontjából legfontosabb kapcsolódási mintát érthetővé tegyem mind a szakemberek, mind pedig az érdeklődő olvasók számára, mert ahhoz mindenképpen elegendőnek látom az itt bemutatásra kerülő anyagot, hogy ez megtörténhessen. Ahogy Propp írja: „A titkok megfejtése nem a mennyiségen, hanem a feldolgozás minőségén múlik.”1

A Meseterápia – Mesék a gyógyításban és a mindennapokban című könyv tizenkét és fél esztendővel ezelőtt, 2010-ben jelent meg, és egyik fő célja a mesék tudásközvetítő és terápiás aspektusainak bemutatása volt. Egy születőben lévő terápiás módszer – a Metamorphoses Meseterápiás Módszer – első dokumentuma volt a kötet, amelyet a módszer fejlődésével párhuzamosan újabbak követtek. A Mesekalauz úton lévőknek (2013) című könyvet az az ötlet hívta életre, hogy példákkal illusztráljam a meseterápia első számú tételmondatát, miszerint „minden élethelyzetnek van egy mesebeli párja”. A kötet a mesék megnyitásának egyik módszerén – a mesekalauz-technikán – keresztül az emberi életszakaszok, életfordulók mesékkel is kísérhető lehetőségeit mutatja be. Az Életválságok meséi (2016) szintén mesekalauzok segítségével vezeti az olvasót a metamorphoses-meseterápia legfontosabb elemei között. Ebben található a meséken alapuló család- és párterápia alapgondolata, a mintázatmódszer elméleti háttere, az objektív és szubjektív mesemátrix, és itt írtam először a külső és belső térképről, a tudatváltó pont szerepéről a terápiás folyamatokban, valamint az állatmesék szorongáscsökkentő hatásairól és az állatok segítő szerepköréről.

A Hamupipőke Facebook-profilja (2018) egyrészt az egyéni meseterápiák protokollját, másrészt a rendszerszemléletű meseterápiás folyamatokat – pár- és családterápiás mesemátrixokat – mutatja be esetleírásokon keresztül. A királyné, aki madárnak képzelte magát (2019) a hosszabb, akár többnapos vagy -éves csoportterápiák módszertanának gyűjteménye. Ez az öt könyv ma már tankönyvként is funkcionál azok számára, akik metamorphoses-meseterápiát tanulnak, mivel tartalmazza a módszer azon elemeit, amelyek a módszer használata és az elmélet kidolgozása közben születtek. Hatodik tankönyvnek tartom az 1997-ben megjelent Varázslás és fogyókúra című könyvet, amely a nép- és műmese összehasonlítását tűzte ki céljául. Az elméleti könyvek megértését tematikus mesegyűjtemények is segítették: 2007 és 2019 között kilenc gyűjtemény jelent meg.

Miközben egyre többen sajátították el a metamorphoses-meseterápiát, a módszer is dinamikusan fejlődött, sőt némely ponton átalakult. Ennek okán az utóbbi években többször felmerült bennem a Meseterápia című könyv átdolgozásának gondolata, mégpedig annak érdekében, hogy a módszer minden lényeges eleme egy könyvben legyen olvasható, ám mindig elvetettem ezt az ötletet. Egyrészt a „végleges tankönyv” elképzelés már az oldalszámokat illetően is távol áll attól az olvasóbarát jellegtől, amit könyvíráskor igyekszem messzemenőkig figyelembe venni, másrészt érzésem szerint a módszerhez hozzátartozik az az út is, amelyen keresztül eljutottam a „2023-as végső formához”. Úgy vélem, hogy a közbülső állomások – gondolok itt az esetleírásokon keresztül történő módszerismertetésre – nélkül a meseterápia kissé talán elvont elméleti konstrukció, száraz technikai leírás csupán. A meseterápia iránt megélénkülő külföldi érdeklődés is azt bizonyítja, hogy pusztán a módszer átültetése idegen nyelvekre önmagában kevés a megértéshez és a meseterápia külföldi sikeréhez. Amikor például 2018-ban Németországban megjelent az a könyv, amelyben ottani előzmények nélkül kellett bemutatnom a metamorphoses-meseterápiát, óriási kihívás volt megtalálni azt a nyelvet és fogalomkészletet, amely idegen környezetben is hiteles képet fest a meseterápia rendszeréről és használhatóságáról. Magyarországon egy jól átgondolt terv alapján, egymásra épülve kerültek kiadásra a meseterápiával kapcsolatos elméleti könyvek, mesekalauzok és mesegyűjtemények, ami kicsit olyan volt, mintha a meseterápia iránt érdeklődők velem együtt járták volna végig azt a „beavatódási utat”, amely során fokozatosan tárultak fel a módszerben rejlő lehetőségek.

Mert a mesékkel való mélyebb találkozás valóban egyfajta beavatódás, s ez a fokozatokon keresztül történő út vitt engem is a mesék és a meseterápia mélységei felé, és vezetett el odáig, hogy ebben az új könyvben bemutassam a módszer két – eddig bővebben még nem tárgyalt – elemét: a segítők szerepkörének kiemelkedő jelentőségét, valamint a sokat emlegetett Rend kialakulásának mesékben megőrzött forgatókönyvét. Most először kerül sor arra is, hogy leírást adjak az európai meseműfajcsoportok terápiás hatásairól, amit eddigi kutatásaim összegzésének tekintek. A „Hogyan segítsek én terajtad?” célja a mesebeli segítői hálózat bemutatásán túl, hogy a segítő szakemberek számára megnyisson néhány eddig nem ismert vagy nem használt lehetőséget, a téma iránt érdeklődő olvasó pedig önmagán is kipróbálhassa a mesebeli segítők fejlesztő, gyógyító hatásait. Úgy vélem, ezzel a hetedik (tan)könyvvel válik teljessé a Metamorphoses Meseterápiás Módszer, s bár végleg lemondtam egy vaskos módszertani könyv összeállításáról, azt remélem, hogy az állomásokat jelző könyvek továbbra is jól eligazítják majd a módszer iránt érdeklődőket. Tudom, hogy a módszer jövője nagymértékben függ attól, hogy „elméleti konstrukcióként”, „száraz technikai leírásként” is megállja-e majd a helyét napjaink terápiás irányzatai között, de magam még nem állok készen az efféle összegzésre.

Egyetlen könyvem sem valósulhatott volna meg segítők nélkül. Köszönöm a tanítványok és a meseterápiához fordulók bizalmát, kételkedését és kérdéseit, amelyekkel segítették a fejlődésemet, újragondolásra és továbblépésre, pontosabb mondatok megfogalmazására ösztönözve engem. Köszönet illeti azokat a tanítványokat, akik kitartanak a módszer mellett, s azokat is, akik ebből kiindulva saját útra léptek. Köszönöm a Magvető Kiadó munkatársainak, hogy fontosnak és megjelenésre méltónak tartják a mesékkel kapcsolatos munkáimat, és minden támogatást megadnak hozzá. Köszönöm csodálatos kezű szerkesztőmnek, Dávid Annának, hogy nemcsak a szöveget gondozta, hanem egy-egy nehezebb pillanatban engem is. Külön köszönöm Morcsányi Gézának, hogy elsőként bízott mindabban, amit csinálok, megalapozva szakmai fejlődésemet és utamat.

2023. január 31.

A metamorphoses meseterápiás módszer rövid története

Tizenöt év kutatómunka után váltam terepmunkássá: kórházi ágyakra, börtönökre, gyerekotthonokra cseréltem az íróasztalomat és kényelmes könyvtári székemet. Kiléptem abból a viszonylagos biztonságból, amit a mesekutatás addig jelentett. Rájöttem ugyanis, hogy a mesék valódi értelmét, célját és funkcióját csak akkor fogom megérteni, ha „működés közben” találkozom velük. Hiába tudtam ugyanis rengeteget a hét nagy meserégióról, a mesekutatói irányzatokról, az európai és keleti mesetípusokról és szövegkorpuszokról, folytonos hiányt éltem meg. Mintha épp a lényeg sikkadt volna el a papírjaim és publikációim között, mintha éppen arra nem tudtam volna a választ, amire a leginkább szerettem volna, nevezetesen, hogy mi történik a mese és a mesemondó, a mese és a mesehallgató között, hogyan jön létre e hármas találkozásból az a különleges tudatállapot, amely képes mélyreható változásokat elindítani egy ember életében.

Interdiszciplinaritás

Addigra már számos tudományterület oldaláról vizsgáltam a meséket, s ezek a tudományterületek a meseterápia szempontjából is hasznosnak bizonyultak. A folklorisztika egyrészt a mese történeti gyökereinek megértésében segített, másrészt a mesemondó és közönsége közötti kapcsolat vizsgálatában, harmadrészt pedig a mesekatalógusok alapján tanultam meg tájékozódni a világ mesekincsében. Az antropológia a „történetmesélő ember” forradalmi jelentőségére világított rá, és minden eszközt megadott a hét nagy meserégió kultúrájának és történeti fejlődésének kutatásához a beavatási szertartásoktól kezdve a mítoszokon át egészen a tárgyi kultúráig. Az irodalomtudomány a hermeneutikai folyamatok és strukturális törvényszerűségek megértésében, valamint a szövegértelmezés síkjainak különválasztásában segített, a filozófia pedig a mesékben megtalálható egzisztenciális alapkérdések felismerésében. A vallásbölcseletből származik a meserégiók különböző istenképének és világképének megértése, valamint a mesében megtalálható egyetemes emberi igazságok és erkölcsi törvények felismerése. A kora középkori vallástörténet és középkori művelődéstörténet a mesék ősvallási elemeinek elkülönítéséhez nyújtott segítséget, a régészet a temetkezési szokások bemutatásával a mesék túlvilágképének megértéséhez. A történelem mint tudomány megmutatta, hogyan hatottak a különféle társadalmi változások a mesék alakulására és motívumaira. A nyelvészet egyes szavak etimológiáján keresztül vezetett el fontos szövegváltozatok megtalálásáig. A pszichológia legalább annyi szempontot adott a mesék tanulmányozásához, mint a folklorisztika: az evolúciós pszichológia a mese történeti gyökereihez, az álomértelmezések a mese és az álom összevetéséhez, a szimbólumterápia a szimbólumok működéséhez vitt közelebb, miközben megértettem, hogyan tükrözi vissza a mese az egyetemes emberi tapasztalatokat. A pedagógia mindehhez kapcsolódóan a történetmondás szükségességéről győzött meg, valamint arról, hogy a gyerekek életében kiemelkedő fontosságú a mesék szerepe. A művészettörténet a képek kódolásának elsajátításában segített, a kvantumfizika pedig a mese csodás elemeinek „csodátlanításában”, s annak megértésében, hogy a mesék anélkül őrizték meg a fizikai világban megnyilvánuló teremtő erők működési elveit, hogy a mesemondóknak pontos ismereteik lettek volna róluk.

A mesemondó mint terapeuta
– A terapeuta mint mesemondó

A mesékhez fűződő kapcsolatom a sok elméleti kutatás után a mesemondókkal való találkozások során mélyült el. Sokáig nem hallottam élőszavas mesemondást, csupán elméletben tudtam, hogy „a mesemondó személyében az igaz ember önmagával találkozik” (Walter Benjamin), „a mesemondó a kollektív tudattalan képviselője” (Marie-Louise von Franz), illetve, hogy az afrikai limba törzs tagjai úgy tartják, hogy a mesemondót a halottak vezetik, és saját szíve tanítja. Olvastam a néprajzi szakirodalomban a grúzok mesemondóiról, akik még az adófizetés alól is mentesülhettek egy-egy jó mese fejében, meg az észtek tapasztalatairól, miszerint bővebb lesz a termés, jobb az állatszaporulat, ha mezőnek, vetésnek, állatnak is mesét mondanak. Kíváncsivá tettek azok az uralkodók, akikről az a hír járta, hogy mesemondókat tartottak maguk mellett (például Nagy Sándor és Rettegett Iván), és lenyűgözött a folkloristák „budapesti iskolája”, a mesemondók egyéniségének kutatására létrejött kutatási irányzat, amely részletesen foglalkozott az egyes mesemondók repertoárjával. A Karig Sára szerkesztette Népek meséi sorozat nyolcvankét kötetének jegyzetanyagát is végigböngésztem mesemondókról szóló információk után kutatva. Az Ezeregyéjszaka meséi hétkötetes kiadásának végén izgalmas leírást találtam a keleti mesemondókról, akik között megkülönböztetnek „hivatásos mesemondót” (muhaddith), „bohóckodva szórakoztatót” (mukharrif), „egyszerű mesemondót” (hikáwatí), forgatókönyv jellegű szövegeket előadó „éjszakai mesemondót” (muszámir).

Később, amikor először hallottam élőszavas mesemondást, saját magam is átélhettem a személyiség egészét megmozgató hatását. Ma is úgy gondolom, hogy a mesemondó szerepe a terápiás folyamatban óriási, hiszen rajta múlik, hogy a kiválasztott történet mit indít el a mese hallgatóiban. A mesemondó mesélés közben belső biztonságot és nyugalmat sugároz, miközben növeli a hallgatókban a reményt, és bátorságot ébreszt a változtatásra, változásra. A történetek felélesztik és tartóssá teszik a jóra való képességet, növelik az egymásért érzett felelősséget egy közösség tagjaiban. Úgy is mondhatjuk, hogy a mesemondó az életenergiák megújuló forrásához vezetheti a mese hallgatóit. Egy gondosan megválasztott mesével néven nevezhet kimondatlan és kimondhatatlannak gondolt sebeket, traumatikus emlékeket. A mesélés módja is befolyásolja a terápia sikerét: a mesemondónak természetes és közvetlen módon kell mesélnie, és meg kell engednie, hogy mindenki úgy hallgassa a történetet, ahogyan szeretné, és ahogyan a meséhez való aktuális viszonya engedi. Általában nagy csönd uralkodik mesehallgatás közben, de időnként a történetek a szokásosnál is mélyebben érintenek valakit. Ilyenkor sírhat, nevethet, elbújhat, közbeszólhat, tiltakozhat, kérhet, kimehet, ugrálhat, üvölthet, magába fordulhat, s ezeket a reakciókat a mesemondó a történetbe tudja szőni, hogy így is segítse azt, aki épp egy fejlődési folyamatba csöppen a mesén keresztül. Ezekben a számára nehéz pillanatokban a mesemondó kézen fogja őt, és vezetgetni kezdi: vezetni kifelé a sötét erdőből. Ahhoz, hogy a folyamat zavartalanul végigmehessen, a mesemondónak folyamatosan képeket kell küldenie, azaz mozgásban kell tartania a képzelőerőt, miközben különös módon kell vigyáznia arra a mesehallgatóra, aki veszélyes területen jár éppen, hiszen most találkozik azokkal a fájdalmakkal, emlékekkel, amelyeket valamikor régen magába zárt. Ezért a mesemondónak reagálnia kell minden újabb (szóbeli vagy testnyelvi) jelzésére, és óvatosan, lágyan, finoman el kell juttatni őt a mesét lezáró „lakodalomig”, azaz megoldásig. Hatalmas katarzis jöhet létre, amely akár az élete megváltoztatásához is eljuttatja a mesehallgatót.

Ez a felelősség erős, hiteles jelenlétet kíván a mesemondóktól (terapeutáktól) mesemondás közben, és csak sok gyakorlattal érhető el. Amikor elkezdtem kórházban mesélni, először csak egyenként mertem a gyerekeknek mesélni, az ágyuk szélén ülve. Ahogy megszokták a jelenlétemet, úgy lettem egyre bátrabb, de hosszú folyamat volt, amíg „jelenléttel bíró mesemondó” lett belőlem. Sokszor eszembe jut az a pillanat, amikor ez megtörtént. Egy kórteremben ültem, körülöttem beteg kisgyerekek feküdtek – köztük az én fiam is –, én pedig váratlanul mesélni kezdtem. Azóta sem tudom, miért… Ha erre a pillanatra gondolok, mindig azt mondom: nem tehettem mást… Gyakorlatlan közösségi mesemondóként először még féltem szemkontaktust teremteni a gyerekekkel – fogalmam sem volt, hogyan nézhetnék egyszerre tíz gyerek szemébe –, ezért zavaromban inkább az ágyak melletti infúziós állványokat figyeltem. Aztán egyszer csak észrevettem, hogy a gyerekek sorra felém fordulnak, kihajolnak az ágyból, szemük megtelik valami számomra akkor még ismeretlen fénnyel, és szájtátva hallgatják a történeteket. Éreztem, hogy mindaz, amit mondok, életre kel bennük, szemük visszatükrözte a szavaimat. Nem tudtuk levenni egymásról a tekintetünket.

Szerintem ez a pillanat volt egyébként a meseterápia születésének pillanata is. A módszertan a mesemondás-mesehallgatás közben szerzett kórházi és gyermekotthoni tapasztalataimból formálódott. A mese lélektani hatásairól beteg gyerekek mellett szereztem először tapasztalatot. Egyrészt saját gyermekem betegsége, másrészt a Mosoly Alapítvány kórházi terapeutáinak kiképzése segített hozzá azokhoz a felismerésekhez, amelyek később módszertani alapul szolgáltak a meseterápia kidolgozásához. Első felismerésként testközelből élhettem át, ahogy a gyerekek minden esetben tévedhetetlen bizonyossággal választották ki a meghallgatott mesékből azokat a mesehősöket, akikbe „kapaszkodva” túllendülhettek betegségük legnehezebb szakaszán. Volt, akinek sárkányölő vagy Napot megszerző hősre volt szüksége, mások az égig érő fát megmászó hősben vagy egy nádszálban sínylődő leányban ismertek magukra, s akadtak olyanok is, akik egy szárnyat készítő, repülő embert hívtak segítségül a felépüléshez. A mesehőssel való azonosulást nagymértékben befolyásolta az adott betegség és a beteg éppen aktuális állapota is. Minden esetben megfigyelhettük a mesehős és a beteg közötti erős és hosszan tartó kapcsolódást, amiről a kórházi terapeuták jegyzőkönyvet is vezettek.2

Sokféle betegséggel és sokféle sérült emberrel találkoztam terepmunkám során. A krónikus és daganatos betegek mellett dolgoztam vak és gyengén látó gyerekekkel, fogyatékkal élőkkel, valamint szervátültetett, gyászukban elakadt és traumát átélt fiatalokkal, női és férfibörtönökben, szeretteiket vagy mindenüket elveszítő idősek és gyászolók között, drog- és alkoholfüggők csoportjaiban, haldoklók közelében.

Legmeghatározóbb élményeimet akkor szereztem, amikor lehetőségem lett arra, hogy éveken keresztül tíznapos szakaszokban dolgozhassak gyermekotthonokban élő gyerekekkel (napi huszonnégy órában). Általában négy nap után kezdték érteni és a maguk hasznára fordítani a történeteket. Arra a kérdésre, hogy „hol látjátok magatokat a történetben?”, ennyi idő után már pontos válaszokat tudtak adni. Élettörténetük ismeretében elmondható, hogy mindenki nagyon pontosan ott látta magát mindegyik mesében, ahol valóban tartott a saját életében. A délelőtti mesélések hatására napközbeni viselkedésük is sokat változott, egyre több időt voltak képesek figyelni, jelen lenni, meghallgatni egymást. Érteni és használni kezdték a szimbolikus nyelvet a hétköznapi beszélgetéseink során is. Valamennyien szerettek mesét hallgatni, és többször is megjegyezték, hogy „ez a mese rólunk szólt”. Sok olyan mesét meséltem nekik, amelyben a hős szülők nélkül marad, vagy amelyben az egyik szülőt meg kell menteni valamilyen veszedelemtől. Szólt mese a tojásból (anya és apa nélkül) született lányról, a lángpalotában raboskodó királykisasszonyról, a kővé változott apáról, a gyermekeivel nem törődő anyáról, a testvérét kereső vagy a szenvedélyei rabságában vergődő ifjúról. A mesékkel való azonosulás során rohamosan javult az a képességük, hogy beleéljék magukat a történetbe. Egyre többen kerültek a történethallgatási transz hatása alá és az ezt követő lelki béke, kiegyensúlyozottság, stabilizálódás és nyugalom állapotába. Azok a gyerekek, akik az intézetekben vagy a befogadó családoknál a poszttraumás stressz tüneteit mutatták (például rémálmok, éjszakai felriadások, ingerlékenység, dühroham, bepisilés, hiperaktivitás, csökkent érdeklődés, beszűkülés, motiválatlanság stb.), tíz nap után határozott és nagy fokú javuláson mentek át, ami a nevelői visszajelzések szerint hosszú időn át – hetekig, egyes esetekben több hónapig – fennmaradt.

Általában az ötödik naptól kezdve jelezték, hogy ők is szeretnének mesélni nekünk, szó szerint rengeteg „mondanivalójuk” lett, amit mesékbe kódolva juttattak el hozzánk. Volt olyan csoport, amelyben egy állat (madár), látott kép vagy tárgy – leggyakrabban egy kő – segítségével születtek meg a mesék. De volt olyan csoport is, amelyben félbehagyott mesék befejezése jelentette a legnagyobb örömöt, és hozta el a teljes felszabadultságot. A gyerekeknek mindig rengeteg mondanivalójuk volt, s nem feladatként élték meg a mesék befejezését, hanem önvallomásként. Meglepő volt, hogy mindenki bátran vállalta a többiek előtt a sebeit, előbb persze csak a mese szimbólumain, motívumain keresztül, majd aztán minden átmenet nélkül saját magára vonatkozóan. A legmeglepőbb fordulat akkor következett be, amikor mesekönyveket kértek, és elkezdtek egymásnak mesélni.

A Meseterápia Központban 2010–2014 között szerzett tapasztalataim során jöttem rá, hogy önmagában a hős alakja még nem lehet „terápiás jellegű”, tehát nem ebben rejlik a meseterápia lényege. Nehezítette az ettől a feltételezéstől való elszakadásomat, hogy a jungiánus meseértelmezők – élükön Marie-Louise von Franz és Verena Kast – rendkívül meggyőzően analizálták a mesehősöket, amiből arra a következtetésre jutottam, hogy az ő alakjukban kell keresni a változásra, mintakövetésre késztető erőket. A gyerekek között végzett rendkívül intenzív munka azonban a mesehallgatás közben kialakuló tudatállapot jelentőségére hívta fel a figyelmemet. Egyértelművé vált, hogy az ilyenkor fellépő történethallgatási transz segíti a meséhez való mélyebb kapcsolódást. Ezért lett a metamorphoses-meseterápia meghatározó eleme az élőszavas mesemondás. Ugyanakkor azt is megértettem, hogy tulajdonképpen a hagyományos mesemondókat is tekinthetjük terapeutáknak abban az értelemben, hogy mesemondás közben valóban a tudattalan képviselőiként vannak jelen, miközben képekbe öntik a hallgatóság gondolatait és érzéseit, működésbe hozzák a passzív életenergiákat. Cselekvésre ösztönöznek, bátorítanak, erőt, reményt és mintákat adnak, lehetőségeket kínálnak fel egy jobb és igazabb életre. A terápiás folyamatban a terapeuta pontosan ezeket a funkciókat veszi át a mesemondótól, de mindenekelőtt megnyugtat, reményt ad és szorongást old. A célzottan választott és tudatosan használt mesén keresztül pedig megvilágít valamit, ami addig rejtve volt, új keretbe helyez egy problémát, és lehetőséget ad a folyamatos önreflexióra. Már csak azt kellett megértenem és módszerré alakítanom, hogy miként lehet megtalálni azt a „célzott mesét”, amely biztosan segíteni fog egy problémás szituációban.

A mintázatmódszer megszületése

Erre akkor került sor, amikor transzplantált gyerekekkel és szüleikkel dolgoztam együtt 2015-ben. A Transzplantációs Alapítvány azzal a kéréssel keresett meg, hogy szeretnének egy olyan mesekönyvet, amely szervátültetett embereknek segít a gyógyulásban. Addig nem tudtam ilyen meseválogatást összeállítani, amíg nem ismertem a szervátültetés folyamán keletkező fizikai és lelki problémákat. Csak a transzplantáció és a transzplantáltak mintázatának megismerése után fordulhattam a mesékhez, hogy a mesetípusok között is hasonló mintázatokat keressek. Az Alapítvány minden segítséget megadott ahhoz, hogy személyes élettörténetekkel is találkozhassak, sőt önkéntesként kétszer is dolgoztam a szervátültetett gyerekek nyári táborában. Így állt össze lassan a „transzplantáltak mintázata”, ami bizonyos tekintetben más volt, mint a daganatos betegeké, látássérülteké vagy gyászolóké. A közös jellemzőkön túl megjelent benne három nagyon specifikus, csak a transzplantáltakra jellemző motívum: az „idegen testrész”, a „titok” és a „befogadás” motívuma. A feldolgozásra, közös munkára szánt mesék nagy részét e három jellemző alapján választottam ki. Érdekes, hogy a Mosoly Alapítvány daganatos és krónikus betegek számára készült mesegyűjteményében nem a sárkánnyal vagy más károkozóval való megküzdés volt kulcsfontosságú motívum. A transzplantáltak mesekönyvébe nem került klasszikus sárkányküzdelmes mese, mert a szervátültetés során már nem a küzdelem a legfontosabb mintázatelem. A megküzdés helyét a „befogadás”, az „elfogadás”, valamint az „együttműködés a kölcsönzött testrésszel” motívuma veszi át, mert sok múlik azon, hogyan reagál a test egy új szervre. Emiatt több olyan mese is került a kötetbe, amelyben a segítő felajánlja valamely testrészét a hősnek.3

A gyermekvédelemben eltöltött öt év terepmunka a „mesei ellenminták” hasznosságát mutatta meg a mesehősök mintaadó szerepén túl. A gyermekotthonokban folytatott munkám célja az volt, hogy mesékkel segítsek azoknak a gyerekeknek, akik használható életmodellek híján képtelenek egy stabil, saját belső értékeken nyugvó, a szűkebb és tágabb környezettel is harmonikus kapcsolatot fenntartó élet kialakítására. Számukra olyan történeteket válogattam, amelyek származásuktól és életkörülményeiktől függetlenül segítették őket kapcsolódási zavaraik rendezésében. Ezek nemcsak arra tanították meg őket, hogy nehéz körülmények között is élhetnek emberhez méltó életet, hanem arra is, hogy konkrét alapélmények nélkül is létrehozhatnak egy jól működő, szeretetteljes családot. Vagyis olyan ellenmintákat kaptak a történeteken keresztül, amelyek felülírták addigi negatív tapasztalataikat.

A mesékkel való foglalkozások során ezért arra törekedtem elsősorban, hogy a mesék segítségével személyiségük pozitív oldalát is megismerjék. Ez azonban csak részben történt a mesehős tulajdonságaiból és jelleméből kiindulva. Fontosabbnak tartottam, hogy a mesék választása a hasonló élethelyzetekből kiindulva történjen, de végül azok a mesék maradjanak meg a repertoárban, amelyekben a hősök nem úgy reagálnak ezekre az élethelyzetekre, mint a gyerekek, hanem épp ellenkezőleg… A mesei alternatívák bemutatásával megnyílt számukra az a lehetőség, hogy a családokból hozott negatív mintáikat felülírhassák.

Ezekben az években vált világossá számomra az is, hogy a mesét feldolgozó beszélgetéseknek a mese struktúráját kell követnie, de nem lineáris értelemben. A meseterápia legnagyobb erejét ekkor már abban láttam, hogy a mese feldolgozása során a hősökkel való azonosulási lehetőség helyett a mesei helyszíneket tesszük meg kiindulásnak.

A mesei helyszínek jelentősége

A mesék feldolgozását követő beszélgetések legfontosabb kérdése ettől kezdve az lett minden élethelyzetben és mesecsoportban, hogy ki hol látja magát a történetben. A helyszínekkel való munka tulajdonképpen az első pillanattól a meseterápia meghatározó eleme volt, de annak megértése is hosszú utat kívánt, hogy pontosan miért. A módszer történetéhez egyébként hozzátartozik az a tény, hogy valamennyi módszertani elem kezdetektől része a metamorphoses-meseterápiának, de csak hosszabb-rövidebb idő után tudtam magyarázatot adni arra, hogy milyen ősi, történeti gyökerekre vezethető vissza mindaz, amit a tapasztalatok mutatnak. Addig egyébként nem is taníthattam a módszert, ameddig valamennyi elem működését és egymással való összefüggését nem láttam tisztán. A módszer akkreditált képzések formájában történő átadását 2013-ban kezdtem meg, amikor megszületett és mind elméleti, mind gyakorlati síkon igazolhatóvá vált a metamorphoses-meseterápia első tételmondata: Minden élethelyzetnek van egy mesebeli párja, legyen szó különféle nevelési helyzetekről, személyiségfejlődési szintek átlépéséről vagy súlyos krízisekről.

Mi a meseterápia?

A meseterápia a mesék tudatos használatát jelenti, az életút mesékkel való kísérését a fogantatástól a halál pillanatáig. A tudatos kapcsolódás nem meseértelmezést vagy szimbólumfejtést jelent, a metamorphoses-meseterápiában egyiket sem alkalmazzuk. Ehelyett rejtvényként, titokként, iránytűként, belső világunkat lefestő ecsetként és mindennapi tapasztaláson túli üzenetek közvetítőjeként – egyfajta csatornaként – tekintünk a mesékre, és saját létezésünk lehetőségei felől faggatjuk őket. A tét csupán ennyi: hogyan élhetünk jobb, nemesebb, igazabb életet? Ezt mutatják meg a mesék hősei a maguk egyszerű (vagy nagyon is bonyolult) módján, s a történetekkel való találkozás életkortól függetlenül elementáris módon képes mozgósítani belső erőforrásainkat és passzív életenergiáinkat. Ráadásul a meséken keresztül létfontosságú információkhoz juthatunk a világ és önmagunk működéséről, közelebb kerülhetünk életfeladatainkhoz, saját érzéseinkben és vágyainkban éppúgy eligazodhatunk, mint másokéiban, és átléphetjük fizikai, lelki és szellemi korlátainkat.

Mi történik a meseterápián?

Az alkotó-fejlesztő meseterápiás foglalkozások elsődleges célja az együttes élmény, a közösségi lét erejének megtapasztalása. A foglalkozások 45–90 percesek, amelyek során a csoportvezető által választott mese kötött forgatókönyv szerinti feldolgozása történik. Középpontjában az élőszavas mesemondás áll, a mesét követő feladatok – „próbák” – a választott mese köré szerveződnek. Leggyakoribb cél a prevenció vagy az adott közösséget érintő problémák mesék segítségével történő rendezése. A foglalkozásokon, a ráhangolódási szakaszban – a mesei kódok megnyílását segítendő – használjuk azokat a világképi elemeket is, amelyek az adott meserégióra jellemzőek: találós kérdéseket, közmondásokat, szólásokat, dalokat, népi játékokat, a díszítőművészet elemeit stb.

Ezeken az alkalmakon a résztvevők a meseterapeuta által választott és élőszóval elmondott mesén keresztül néznek rá saját életükre, kötött forgatókönyv szerint. Más forgatókönyvet használunk nép- és műmesék (utóbbiakhoz tartoznak a klasszikus és kortárs mesék) esetén, mivel mindkettő más-más befogadói attitűdöt kíván. Ezeken a – többnyire tematikus – foglalkozásokon belső képeken, testi modalitásokon, érzékszervi megtapasztalásokon és testtudati technikákon keresztül kapcsolódunk össze a mesékkel. Az időkeret függvényében művészetterápiás eszközöket is használunk: megszülethet egy kép, dallam, tárgy, vagy megszülethet egy új történet… A legfontosabb cél, hogy a csoporttagok – éppúgy, mint a mesehősök – szert tegyenek olyan felismerésekre, képességekre, tudásra, amelyekkel nem rendelkeztek a mesével való találkozás előtt.

A két-három napos „Az én mesém” mesecsoporton minden résztvevő a maga által választott mesével dolgozik. Első körben egy úgynevezett objektív mesemátrix segítségével nyitjuk meg a mesét, majd pedig a szubjektív mesemátrix következik. Utóbbi segítségével történik a mesével való mélyebb azonosulás, amely elvezet a „mesei rend” és a „saját rend” közötti egyensúly megteremtésének lehetőségéhez. Csoportos meseterápiák szerveződhetnek egy-egy téma köré is (például a Segítő mesecsoport; „Hét Szépség” mesecsoport; Ezeregyéjszaka mesecsoport; Anya/Apa/Férfi mesecsoport; Telihold mesecsoport; Újhold mesecsoport). A csoport tagjai egyszerre mozognak saját meséjükben és a csoporttagok meséiben, ami rendkívüli erőteret hoz létre.

Az egyéni meseterápia esetfelvétellel kezdődik, a meseterapeuta ennek alapján választja ki a mesét, amely alapul szolgál az életesemények „mitikus” feldolgozásához. Ez azt jelenti, hogy a kliens a mesén keresztül néz rá addigi életére, valamint – s ez a terápia lényege – azokra a jövőbeli lehetőségekre, amelyeket a mese megnyit számára. Ezek megmutatkozhatnak a mesehős útjában, a szereplők egymáshoz való viszonyában, a helyszínekben rejlő szimbolikában, a segítővel való találkozásban, a hős és az ellenfél egymásnak feszülő alakjában, vagy az állatok, tárgyak és növények alakjában, szerepében. Az egyéni terápia azzal a helyszínnel kezdődik, ahol a kliens önmagát megpillantja, és addig tart, ameddig a hét állandó szereplő (amelyekre a személyiség részeiként, énrészekként tekintünk a terápia során) sorsa megnyugtatóan rendeződik, azaz mindenki az őt megillető helyre kerül.4

Kik alkalmazhatják, és hol?

A metamorphoses-meseterápia az élet minden területén használható, de a meseterapeuta alapvégzettsége határozza meg, hogy pontosan hol. Azok például, akik a pedagógusképzésben szerezték meg a meseterapeuta címet, a nevelésben és oktatásban használják a meseterápiát saját pedagógiai módszereik kiegészítésére. Minden alkotó-fejlesztő metamorphoses-meseterapeuta alkalmazhatja a módszert gyermek- és ifjúsági csoportokban: foglalkozásokat tarthat bölcsődékben, óvodákban, általános- és középiskolai osztályokban, egyetemi kurzusokon, illetve egyéb, életkor és élethelyzet szerint szervezett csoportokban, például anyaotthonokban, gyermekotthonokban, idősek otthonában. A gyógypedagógus, egészségfejlesztő és szociálpedagógus végzettséggel rendelkezők a fentieken kívül saját szakterületükön is alkalmazhatják a meseterápiát. Egy meseterapeuta mesét mondhat segítő céllal kórházakban és a felsorolt intézményekben, és használhatja saját terápiás és pedagógiai módszerének kiegészítéseképpen a módszert.

Történeti gyökerek

A Metamorphoses Meseterápiás Módszer három alappillére a morfológia, a hermeneutika és a beavatási szertartások rítusrendje. Legtöbbet Vlagyimir Jakovlevics Propp orosz mesekutatónak köszönhetünk, aki A mese morfológiája (1928) című művében azzal inspirálta a meseterápia megszületését, hogy az orosz varázsmesékben kimutatta a hét állandó szereplő egymáshoz való viszonyát, a szereplők történetbe lépésének kötött sorrendjét, valamint a hős és a segítője közötti kulcsfontosságú kapcsolatot. Propp úttörő jelentőségű kutatásai szerint az általa felsorolt és véleménye szerint azonos sorrendet mutató harmincegy funkcióhoz hét szereplő tartozik, s ahhoz, hogy a varázsmese varázsmese legyen, a mesélőnek egyrészt be kell tartania a „menetek” kapcsolódásának törvényszerűségeit, másrészt a speciális szereplőket mindenképpen szerepeltetnie kell. Jeleazar Meletyinszkij annyiban finomítja – ha úgy tetszik, egyszerűsíti – ezt a sémát, hogy „legvégső redukálásban akár három konkrét szereplő is kitöltheti a mesét: a középpontban álló hős, egy adományozó-segítő figura és egy ellenség”, mert a szerepek kiegészíthetik, határolhatják, sőt opponálhatják is egymást. Lényeges Meletyinszkij azon megfigyelése is, hogy a mese szerkezete „végső soron bináris blokkok rendszeréből áll, amely bináris blokkok negatív–pozitív permutációban követik egymást, oly módon, hogy mindig negatívval kezdődik a sor és mindig pozitívval végződik.”5

Mindezek megjelennek az egyéni meseterápia módszertanában, miképpen Hans Georg Gadamer „hermeneutikai spirálja” is, amely egyrészt a mesék megértéséhez nyitott utat, megmutatva a végső megértés lehetetlenségét is, másrészt pontosan leírja azt a folyamatot, ahogyan a mese hatni kezd egy terápiás folyamatban. Minden apró részlet, amelyet a mesével való tudatos kapcsolódás közben megértünk, felülírja a mese egészéről alkotott képünket, s ez újabb rétegeket hánt le a történet mélységéiről, ami viszont újabb és újabb részletek megértését eredményezi. Így, ebben a mese és befogadó között oda-vissza ható folyamatban, miközben egyre mélyül a mesével való kapcsolat, a mese hallgatója is egyre többet ért meg önmagáról és a világról. A meseterapeuta úgy tudja ezt a folyamatot kísérni, hogy egyrészt megtalálja a megfelelő mesét, másrészt az élet minden területére kiterjedően segít megeleveníteni a mesék rendjét, amely már a megoldásokra törekvő mesei szerkezetben is megnyilvánul. Ezt a „rendet” erősítik a mese további elemei és motívumai, valamint az a harmonikus kapcsolat, amely a mese végére a hét állandó szereplő között kialakul.

Propp másik inspiráló műve, A varázsmese történeti gyökerei (1946) a beavatási szertartások szerkezetét és elemeit mutatja be, amelyek a mesecsoportok és az alkotó-fejlesztő meseterápiás foglalkozások alapjaiként épültek be a metamorphoses-meseterápiába. Szintén a meseterápia alapjaihoz tartozik Propp azon kijelentése, hogy „a mese kompozíciós egysége nem az emberi psziché valamilyen sajátosságában rejtőzik, nem a művészi alkotás sajátosságában, hanem a múlt történeti valóságában”.6 Ez a mondat azért kiemelkedő jelentőségű a meseterápia szempontjából, mert a „történeti valóság” kutatása szolgál bizonyítékul a mesemotívumok emberi lélek mélyén gyökerező meglétéről. Csak a történeti valóság felől érthető meg, hogy miért van „gyógyító ereje” a mesehallgatásnak, a mese szerkezetének, a hős cselekedeteinek (az útnak indulástól a próbatételeken és az ellenféllel való megküzdésen át a lakodalomig), a helyszíneknek és kiváltképp a segítőknek. Ezek ugyanis nem „fiktív” elemek, hanem a kollektív tudattalan mélyén rejtőző, aktiválásra váró kódok, amelyek ellenálltak a történelmi változásoknak, és ma is éppoly érvényesek, mint valamikor harminc–százezer évvel ezelőtt, amikor az első történetek elmondásra kerültek.

Egységes és egylényegű világkép

A terepen szerzett tapasztalatok feldolgozása közben az alapvető kérdést az jelentette számomra, hogy mitől ennyire hatásos egy jól megválasztott mese. Rengeteg ismeretre tettem szert azzal kapcsolatban, hogyan segítenek a mesék nehéz helyzetekben, de azt is láttam, hogy nem önmagában a mesében van a gyógyító/rendező erő kulcsa. Kezdetektől tisztán láttam, hogy „nincsenek gyógyító mesék”, a mesének nem sine qua nonja – elengedhetetlenül hozzá tartozó feltétele, műfaji követelménye – a gyógyító erő. Ebből a felismerésből alakult ki a metamorphoses-meseterápia második tételmondata: Nem a mese gyógyít, hanem a mesével való kapcsolat, valamint az a gondolkodás- és szemléletmód (világkép), amelyet a mese kínál fel külső és belső világunk megértéséhez. A meseterapeuta abban segíthet, hogy a mesét létrehozó, formáló és megtartó világképelemek (mesemotívumok) gyakorlati, tapasztalati úttá – lehetőségmezővé – alakuljanak.

Melyek ezek a világképelemek? Bármely nép mesekincsét vesszük szemügyre, azt tapasztaljuk, hogy a népmese nem pusztán szöveg, hanem sokkal több annál: az adott kultúrára jellemző egységes és egylényegű világkép része. Érdemes a különböző népek meséit úgy vizsgálni, hogy figyelembe vesszük a világkép valamennyi elemét: egyrészt az életmódból, földrajzi környezetből is adódó szokásokat, rítusokat, öltözködést, másrészt a dalokat, zenéket, táncokat, legendákat, hiedelemmondákat, közmondásokat, mondókákat, gyerekjátékokat, szólásokat, találós kérdéseket. Meg kell figyelnünk a díszítőművészetet, tájépítészetet, a Teremtőhöz, a természethez és a halálhoz való viszonyt, az ősök kultuszát, a temetkezési szokásokat, valamint a túlvilággal kapcsolatos hiedelmeket is, mindezek ugyanis az adott kultúrára jellemzően felbukkannak a népmesékben is. Az egységesség és egylényegűség azt jelenti, hogy a kultúra minden eleme ugyanazt a tudást hordozza, nincs ellentmondás az egyes elemek között, sőt már a legkisebb részletben is felsejlik mindaz, ami az adott világkép egészére jellemző. Egy dalban, egy tánclépésben, egy fafaragásban, egy hajba font pántlikában, ablakba kitett piros almában ugyanaz tükröződik, mint az ezekhez kapcsolódó mesemotívumokban. Ahhoz a világképhez, amelyben a legtöbb mese létrejött, szorosan hozzátartozott az élet – beleértve a természeti erőket – nagy fokú tisztelete, a függőleges dimenzió megtapasztalásának elkerülhetetlensége, a titkos és profán (szellemi és erkölcsi) tanítások ismerete és betartása, valamint a helyreállítási út – a Rend forgatókönyvének – ismerete. A népmesék „egységes és egylényegű világképéhez” tartozik például az a tudás, hogy létezik a világ megtapasztalásának és megélésének egy olyan módja, amelyben Rend van: nincsenek ellentmondások a tapasztalás, a tudás és a gyakorlati megvalósítás között. Ezen világképi elemek mögött természetesen a mindennapi életben is jól megragadható és használható áthagyományozott tudás áll, amelyet a mesék a maguk eszközeivel őriztek meg számunkra. De ez önmagában még nem generál „gyógyító vagy rendező erőket”, ezért hangsúlyozzuk oly gyakran, hogy nem a mese gyógyít, hanem a mesével való kapcsolat.

Az európai népmesék terápiás lehetőségei

A népmesekutatók dolgát megkönnyíti, hogy a különböző mesekatalógusok szerkesztői a mesék főbb szereplői, alakjai és szüzséje alapján különféle mesecsoportokat különítettek el egymástól. Számomra ezek a mesecsoportok abból a szempontból voltak érdekesek, hogy milyen kapcsolódási pontokat kínálnak a mese hallgatójának önmagához és a világhoz, azaz hová helyezik a hangsúlyt a világ és az ember viszonylatában. Egyes mesetípusok elsősorban az egyén és a közösség viszonyát rendezik, mások az egyén és az isteni világrend közötti kapcsolódási pontokat keresik, s megint mások az egyén saját magán belüli tájékozódását segítik, miközben hozzákapcsolják őt egy univerzális világrendhez.

Egy mesékkel kísért segítő beszélgetés, egyéni konzultáció, alkotó-fejlesztő meseterápiás foglalkozás vagy mesecsoport sikere a megfelelő mese kiválasztásán múlik, ezért a módszer történetében az ehhez vezető utak kidolgozása jelentette a legnagyobb kihívást. Minél több helyen dolgozhattam mesékkel, annál biztosabb kézzel nyúltam az egyes mesetípusokhoz. Ha gyors döntésre és még gyorsabb cselekvésre volt szükség, az állatmesék közül választottam, de az állatmeséknek a szorongások és feszültségek oldásában, tehát az énerősítésben is kitüntetett szerepe van. Ha tartós változásokra, megküzdési stratégiákra, egy folyamat véghez vitelének megtámogatására kerestem meséket, akkor a meseterápia legnépszerűbb csoportját, a varázsmeséket hívtam segítségül a rejtett erőforrások megtalálásához. A varázsmesék között találhatjuk a legtöbb mesét párkapcsolati és családi krízisekhez, testvérek közötti kapcsolatok rendezéséhez, identitásproblémákhoz, felnőtté váláshoz, emberpróbáló feladatok teljesítéséhez is, és ez az a mesecsoport, amely a proppi morfológiai rendszer alapján az egyéni terápiák vezetésének protokolljához szolgált alapul. Erkölcsi dilemmák feloldásában és a tudatos választásokat próbára tévő élethelyzetekben a legendamesék segítettek elsősorban, mint ahogy az idetartozó eredetmagyarázó történetek a teremtett világ iránti felelősség megerősítésében, az univerzális törvények átadásában és a gyászmunkában. A novellameséket a jelenlét meséinek tartom, amelyek érzékszerv-tudatosságunk és intuíciónk fejlesztésében – a világ érzékelésének egy finomabb módjában – tudnak sokat segíteni a gondolkodás áthangolásával. Az ördögmesék az egészségünket veszélyeztető tényezők leválasztásában, az ezektől való tartós elhatárolódásban, a függőségek csökkentésében, a kísértések kezelésében tesznek jó szolgálatot. A csúfolómesék az előítéletek felszínre hozásában és kezelésében, valamint agresszióterelésben, a tréfás mesék hebehurgya cselekvéseink felismerésében, gyarlóságaink, tévedéseink és rossz döntéseink belátásában, önkritika megfogalmazásában segíthetnek. A hazugságmesék (nagyotmondó mesék) oldják a merev gondolkodást, fejlesztik a képi gondolkodást és a fantáziát, teret engedve a játékosságnak és humornak is. A formulamesék a legszigorúbbak: a szigorú formai követelmények mögött kőkemény logika húzódik meg, s ezért minden olyan folyamatban jól használhatók, ahol az összerendeződés, a biztonság megteremtése, a helyes sorrend felismertetése vagy egy struktúra kialakítása a cél.

Röviden összefoglalva:

Állatmesék: énerősítő, énvédő minták

Varázsmesék: viselkedési és megküzdési minták

Legendamesék: erkölcsi és teremtődési minták

Novellamesék: a tudatos jelenlét mintái, érzékszervi minták

Ördögmesék: elhatárolódási és újrakezdési minták

Csúfolómesék: agressziókezelő minták

Tréfás mesék: ellenminták (milyen cselekvés nem hoz célravezető eredményt)

Hazugságmesék: racionalitás alól felszabadító minták

Formulamesék: szerveződési minták

A befogadói oldal

A mesékkel való kapcsolat minősége elsősorban attól függ, hogy a mesehallgató mit kezd egy hallott történettel: elutasítja, vagy rábízza önmagát. Mindkettőt megteheti. A meseterápia csupán egy lehetőség arra, hogy egy már meglévő történet segítségével felülírjunk, átformáljunk, megváltoztassunk valamit önmagunkban vagy élethelyzetünkben, vagy – ha ilyen történetet nem találunk – létrehozzunk egy egészen újat. Választhatunk, hogy megnyitunk egy kódot, lemásolunk egy cselekvési forgatókönyvet, vagy megalkotunk egy még nem létező, saját verziót a mesék nyelvén. Ám mindig szem előtt tartjuk, hogy a mese alapvető funkciója az örömszerzés, a szokatlan, új formákkal és lehetőségekkel való találkozás felszabadító öröme, valamint közösségi ereje és ismerőssége révén a biztonság megteremtése, a szorongások oldása. Bár már ezek is terápiás értékűek, a tudatos összekapcsol(ód)ás ennél mélyebbre visz.

Egyrészről a mesemondó személyiségétől, mesemondói stílusától függ, hogy a mese mely jelentésszintje nyílik meg a mesehallgató számára, másrészt a mesehallgatótól. Sokféleképpen lehet mesét hallgatni, és mindegyiknek van haszna. Vannak „objektív mesehallgatók”, akik egy történetben nem keresnek semmit, számukra a történet az, ami: egy történet valakiről, akivel valami történt. A „lelki mesehallgatók” úgy hallgatnak mesét, hogy felismerik benne önmagukat, és a történetre úgy tekintenek – még ha nem is mindig tudatosan –, mint egy pszichés folyamat hiteles leírására. A „spirituális mesehallgatók” egy szellemi folyamat fejlődési lépcsőfokainak feleltetik meg a meséket, a „szórakozó mesehallgatók” pedig egy szórakoztató történetnek, ami után kissé felfrissül, jobb kedvre derül az ember. Nagyon fontos kijelentés a meseterápia szempontjából, hogy valóban a mese befogadója dönt egy mese „használati értékéről”. A mesemondó egyszerre tudós, filozófus, gyógyító és vásári komédiás, világokon áttörő és átvivő utaztató, de az általa felkínált világok közül mindig a mesehallgató választ. Terápiás helyzetben ugyanúgy, mint az őserdő mélyén, a tűz mellett ülve.

A Metamorphoses Meseterápiás Módszer tételmondatai

Összefoglalásképpen álljon itt a Metamorphoses Meseterápiás Módszer öt legfontosabb tételmondata, amiből az is kiderül, hogy a negyedik és ötödik tételmondat részletes bemutatására még nem került sor. Az első állítást mesegyűjtemények sora igazolja manapság, hiszen divattá vált a meséket élethelyzetek szerint csoportosítva közreadni. A második és harmadik állítást az Előszóban említett hat könyv igazolta, az ötödik tételmondat igazolására pedig ebben a könyvben teszek kísérletet.

1. Minden élethelyzetnek van mesebeli párja.

2. Nem a mese gyógyít, hanem a mesével való kapcsolat, valamint az adott meserégióra jellemző egységes és egylényegű világkép, szemlélet- és gondolkodásmód.

3. A mesék a Rend forgatókönyvei. A rendeződés a történetek belsővé tételével, a proppi morfológiai rendszer által kínált lehetőségekkel történik. A terápia a hét állandó szereplő – amelyekre énrészekként tekintünk – közötti kapcsolatra épül, és addig nem ér véget, amíg minden szereplő a helyére nem kerül.

4. A metamorphoses-meseterápia meghatározó eleme az a helyszín, ahol a kliens látja magát.

5. A metamorphoses-meseterápiában a segítő alakja a döntő a meseválasztásban, ugyanis a kliensnek nem olyanná kell válnia, mint a hős, hanem olyanná, mint a segítő.

A módszer tételmondatain túl a metamorphoses-meseterápia módszertani elemei közé tartoznak a következők is: mesemátrixok, mesekalauz, tudatváltó pont, külső és belső térkép, meseértelmezési szintek, rítus és mese összekapcsolása, régi Rend – új Rend, Metamorphoses Mesekártya. Ezekről az említett tankönyvekben lehet bővebben tájékozódni.

Jegyzetek

1 Propp, Vlagyimir Jakovlevics: A mese morfológiája. Ford. Soproni András. Osiris–Századvég, Budapest, 1995, 32.

2 Korbai Hajnal (szerk.): Lotilko szárnyai. Terápiás történetek és mesék traumát átélt gyerekeknek. L’Harmattan – Mosoly Alapítvány, Budapest, 2010.

3 Boldizsár Ildikó (szerk.): Csudamadár. Mesék bátor gyerekeknek. Transzplantáció Alapítvány a Megújított Életekért, Budapest, 2015.

4 A hős, az ellenfél (károkozó), az adományozó, a segítőtárs, a cárkisasszony vagy az apja, az útnak indító, valamint az álhős.

5 Meletyinszkij, Jeleazar: A mese strukturális-tipológiai kutatása. In Propp, Vlagyimir Jakovlevics: A mese morfológiája. i. k. 157–193.

6 Propp, Vlagyimir Jakovlevics: A varázsmese történeti gyökerei. Ford. Istvánovits Márton. L’Harmattan, Budapest, 2005, 352.

Tartalom

Előszó

A metamorphoses meseterápiás módszer rövid története

Interdiszciplinaritás

A mesemondó mint terapeuta – A terapeuta mint mesemondó

A mintázatmódszer megszületése

A mesei helyszínek jelentősége

Mi a meseterápia?

Mi történik a meseterápián?

Kik alkalmazhatják, és hol?

Történeti gyökerek

Egységes és egylényegű világkép

Az európai népmesék terápiás lehetőségei

A befogadói oldal

A Metamorphoses Meseterápiás Módszer tételmondatai

Napjaink meseirányzatai

Mítosz- vagy meseterápia
– avagy miért a mese alkalmasabb terápiás célokra?

Mitológiai alaptémák

A mítoszok csoportjai és funkciói

Mítosz és mese

Segítők a mítoszokban és a mesékben

Ki szorul segítségre a mesékben, és miben?

Milyenek a mesehősök?

Segítők és mesehősök

Nők a mesékben

Királylányok

Bántalmazott nők – áldozat típusú mesehősnők

Megváltandó nők

Állatvőlegény- és testvérmegváltó nők

Földi halandókká vált természetfölötti nők

Táltos lányok és szörnyeteget legyőző nők

Archetipikus nőalakok, beavató nők, égi anyák

„Okos lányok”

„Keleti” nők

Érett nők

Anyák

Hétköznapi anyókák

Álhősnők

Férfiak a mesékben

Királyfiak, szegény legények

Sárkányölők, égitest-szabadítók

Intellektuális férfiak

Intuitív férfiak

„Tudók”

Ügyes emberek

Állatmenyasszony-megváltók

Megváltandó férfiak

Bántalmazott férfiak – férfi Hamupipőkék

Érett férfiak

Apák

Égi apák

„Keleti férfiak”

Hétköznapi apókák

Álhősök

Miben hasonlítanak és miben különböznek a női és férfi mesehősök?

Kik segítenek a mesehősöknek?

Az útnak indító és az adományozó

A segítő

A segítő szerepkörének történeti gyökerei

Segítők az európai mesetípusokban

A segítő általános jellemzése

Milyenek a mesebeli segítők?

A segítőhöz vezető út

I. Állat segítők

Mitikus állatsegítők

Mágikus állatsegítők

Tápláló állatsegítők

Rokon állatsegítők

Tanácsadó állatsegítők

Kulcsinformációt átadó állatsegítők

Félreértett állatsegítők

Segítséget visszavonó állatsegítők

Önmagukon segítő állatok

II. A táltos mint univerzális segítő

III. Természetfölötti segítők

Ellentéteket egyesítő és uraló segítő: sárkány és ördög

Óvó-védő segítők: tündérkeresztanya és óriás

Jól kérdező segítő: boszorkány

Hatalmával visszaélő segítő: törpe

Inkorrekt segítők

Segítő szándék nélkül segítővé válók

IV. Transzcendens segítők

Egzisztenciális határhelyzetben megjelenő égi segítők: égi apák, égi lányok és legények

Abszolút segítők: Isten, Krisztus, Halálkoma, Sors

Túlvilági segítők: hálás halottak és túlvilági ajándékozók

Archetipikus Nagy Anyák: Baba-jaga, Holle asszony

Archetipikus női pártfogók: Nap anyja, Szél anyja, Hold anyja

Leleplezők, égi tanúk

Megszólaló „kenyerek”

Saját élményű tapasztalásokkal segítők

Új élet tervszerű fölépítésében segítők

V. Ember segítők

Útba igazító segítők: világvégi öregasszonyok

Mentorok: erdei és más anyókák, szerzetesek, atyai jó barátok

Erkölcsi kötelességből, lelkiismeretből segítők: szolgák

Barátok – Bajtársak

Családtagok: szülők, nagyszülők, testvérek, gyerekek

Örökbe fogadó segítők

Csapattagok

Rehabilitáló segítők: vadász, halász, kertész

Lelki gondozók: remete, koldus, földi ősz öregember

Lelki és szellemi vezető

Testi gyógyítók

Történetekkel segítők

Dráma- és bábjátékkal segítők

Zenével, tánccal, nevetéssel, festéssel, énekléssel és alkotással segítők

Hosszú távú kapcsolatban tervszerű segítséget nyújtó segítők

Rendszerszemléletű segítők

Szociális segítők

Mediátorok

Döntőbírók

Katalizátorok

Közösségépítők

Belső akadályokkal szembesítők

Megerősítő segítők

Üzlettárs segítők

Önfeláldozó segítők

Önpusztító segítők

Álsegítők

Lázadó segítők

Segítettet kihasználó segítők

Belső segítők: a hős mint önmaga segítője

VI. A hős mint társ és segítő egyszerre

Állattársat megváltó segítők

VII. Növények

Átmeneti otthont biztosító segítő

Fizikai megújulást, újjászületést, termékenységet biztosító segítő

VIII. Varázstárgyak

Parancsot teljesítő segítők

Mentális vagy fizikai védőpajzsként funkcionáló segítő: varázspálca

A helyes magatartás szemantikája és a varázseszközhöz vezető út

Csoda, mágia és varázslat elválasztása

Hogyan segít a jó segítő?
Segítő kapcsolatok a mesékben

Mi a közös a mesebeli segítőkben?

Ősi gyökereken alapuló segítő kapcsolatok

Transzcendens segítő kapcsolatok

Átalakító, transzformáló segítő kapcsolatok

Transzperszonális segítő kapcsolatok

Alapvető fizikai szükségleteket biztosító segítő kapcsolatok

Az élet teljes körű megújítását segítő kapcsolatok

Öngyógyító, önfejlesztő segítő kapcsolatok

Részleges segítő kapcsolatok

Gyakorlatorientált segítő kapcsolatok

Családi, rokoni, baráti segítő kapcsolatok

Közbenjáró, közvetítő segítő kapcsolatok

Professzionális módszerekre épülő segítő kapcsolatok

Parancsra történő segítő kapcsolatok

Legmagasabb minőségű segítő kapcsolatok

Ártó segítő kapcsolatok

Zavarokon alapuló segítő kapcsolatok

Szintézis

A hatvanadik

Jegyzetek

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Schmal Alexandra
A borítón Leon Bakszt jelmezterve
Rimszkij-Korszakov: Seherezádé című
művének balettadaptációjához (1910)
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4283 0

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence