BORÍTÓSZÖVEG

„Megrázóan szép történet egy lányról, akitől még a nevét is elvették, élete mégis azt példázza, mi tesz valakit emberré."

Hyeonseo Lee Észak-Koreában, a világ egyik legkegyetlenebb diktatúrájában töltötte gyermekkorát. Egyike annak a több millió embernek, akit túszul ejtett a titkolózó, brutális kommunista rezsim. Amikor az 1990-es években lesújtott Észak-Koreára az éhínség, ráébredt, hogy egész életében agymosáson ment keresztül.

Tizenhét évesen elhagyta a hazáját. Hazatérésre menekültként nem is gondolhatott, mert családjával együtt börtön és kínzás várt volna rá. Mivel életben akart maradni, Kínában telepedett le. Tizenkét év elteltével visszatért az észak-koreai határhoz, hogy egy merész küldetés során átsegítse családját Dél-Koreába.

Ez a vakmerő és különleges történet bepillantást enged a világ legzártabb diktatúrájának mindennapjaiba, első kézből ad számot a történelem egyik legbrutálisabb éhínségéről, miközben megismerhetünk egy kivételes nőt, aki nem félt küzdelmesen kivívott szabadságát kockára tenni a családjáért.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Originally published in English as

THE GIRL WITH SEVEN NAMES

A North Korean Defector’s Story

Fordította Todero Anna

© Hyeonseo Lee, 2013

By Agreement with Pontas Literary & Film Agency,

acting on behalf of the Asia Literary Agency

Minden jog fenntartva.

Hungarian translation © Todero Anna, 2015

Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítófotó © NOMAN STUDIO

Belívfotók © Breathoflifestar

A szerző fotóját Hyeonseo Lee szíves engedélyével használtuk fel

ISBN 978-963-604-701-6

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban,

booklove.hu -n!

Felelős szerkesztő Haulitus Anikó

Szakmai lektor Tauer Szandra

Olvasószerkesztő Lovas Anna

Borítóterv Tillai Tamás

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOM

A szerző megjegyzése

A kiadó megjegyzése

Térkép 1

Térkép 2

ELŐSZÓ

BEVEZETÉS

I – A VILÁG LEGNAGYSZERŰBB ORSZÁGA

1. Vonattal a hegyeken át

2. Város a világ végén

3. A falnak is füle van

4. A fekete ruhás hölgy

5. Ember a híd alatt

6. A piros cipő

7. A fejlődés városa

8. A titkos fénykép

9. Hogyan legyünk jó kommunisták?

10. „A sziklás sziget”

11. Az elátkozott ház

12. Tragédia a hídnál

13. Napfény a sötét vízen

14. „A nagy szív megszűnt dobogni”

15. Egy huligán barátnője

16. „Mire ezt olvasod, mi öten már nem leszünk az élők sorában”

17. Csangpaj fényei

18. A jégen át

II – A SÁRKÁNY SZÍVÉBEN

19. Vendégségben An úrnál

20. A kellemtlen igazság

21. A kérő

22. A házassági csapda

23. A senjangi lány

24. Megszólal a lelkiismeret

25. A déliek

26. A kihallgatás

27. A terv

28. A banda

29. Vigasztaló holdfény

30. Ázsia legnagyobb, legelevenebb városa

31. Előrelépés

32. Hjeszani kapcsolat

33. Beszélgetések a plüssmackóval

34. Minho megkínzása

35. Szerelem első látásra

36. Irány Szöul

III – UTAZÁS AZ ISMERETLENBE

37. „Üdvözöljük Koreában!”

38. A nők

39. Az Egység Háza

40. Új ismeretek

41. A mitikus évre várva

42. Kísértetek és harapós kutyák

43. Megoldhatatlan dilemma

44. Utazás az éjszakába

45. Ázsia tágas ege alatt

46. Laosz labirintusában

47. Kerül, amibe kerül

48. Az idegenek jósága

49. Diplomáciai ingajárat

50. Hosszú várakozás a szabadságra

51. Apró csodák sorozata

52. „Kész vagyok meghalni”

53. Egy szabad elme szépsége

EPILÓGUS

Képmelléklet

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Észak-Koreában maradt rokonaim és barátaim védelmében néhány nevet megváltoztattam a könyvben, és bizonyos részleteket kihagytam. Egyébiránt minden eseményt úgy írtam le, ahogy én magam emlékszem rá, vagy ahogy mások elbeszéléséből megismertem.

A KIADÓ MEGJEGYZÉSE

Hyeonseo Lee nevét (ejtsd: Hjonszo I) szándékosan nem a keleti nevek magyar átírásának rendszere szerint tüntettük fel, mivel a szerző neve nemzetközileg így vált ismertté. Minden egyéb keleti név a magyar átírás szerint található a szövegben.

ELŐSZÓ

2013. február 13.

Long Beach, KALIFORNIA

A nevem Hyeonseo Lee.

Ez nem az a név, amelyet születésemkor kaptam, és nem is azok egyike, amelyeket a körülmények kényszerítettek rám életem különböző szakaszaiban. Ezt a nevet magam választottam, amikor szabad lettem. A „hyeon” (ejtsd: hjon) annyit jelent: napfény. A „seo” (ejtsd: szo) jelentése: jó szerencse. Azért esett erre a névre a választásom, mert azt akartam, hogy fényben és melegben élhessem le az életemet, és ne kelljen többé visszatérnem az árnyékba.

Most egy nagy színpad kulisszái mögött állok, hallom az előadóteremből a több száz fős közönség moraját. Egy nő épp az imént kent pirosítót az arcomra, aztán mikrofont erősítettek rám. Attól félek, a mikrofonon keresztül mindenki hallja, milyen hevesen dobog a szívem. Valaki azt kérdezi, készen állok-e.

– Készen állok – felelem, bár nem így érzem.

Aztán a hangszórókból hallom, hogy valaki bejelenti a nevemet, és elmondja, ki vagyok.

Minden idegszálam megfeszül.

A színpadra lépek.

Hirtelen súlytalannak érzem magam. A térdem mintha össze akarna csuklani. A reflektorok olyanok, mint a távoli napkorongok, vakító a fényük. Nem tudom kivenni az arcokat a nézőtéren.

A testem mintegy magától elindul a színpad közepe felé. Lassan, egyenletesen lélegzem, nagyokat nyelek.

Most először angolul kell elmesélnem a történetemet, holott még csak nemrég kezdtem tanulni ezt a nyelvet. Hosszú utat tettem meg, amíg elérkeztem eddig a pillanatig.

A közönség némán figyel.

Megszólalok.

Hallom, hogy reszket a hangom. Mesélek a lányról, aki abban a hitben nőtt fel, hogy az ő hazája a legnagyszerűbb ország a föld kerekén, és aki hétéves korában látta az első nyilvános kivégzést. Beszélek arról az éjszakáról, amikor ez a lány a befagyott folyón át hagyta el az országot, és elmondom, milyen volt, amikor rájött – de már túl későn –, hogy soha többé nem mehet vissza, nem láthatja a családját. Elbeszélem, mi lett a következménye ennek az éjszakának, és milyen szörnyű események történtek néhány év múlva.

Kétszer is könnyek szöknek a szemembe. Egy pillanatra elhallgatok, és addig pislogok, míg el nem tűnnek.

Nem olyan rendkívüli a történetem; sokan átéltek hasonlókat azok közül, akik Észak-Koreában születtek, aztán elmenekültek onnan. De érzem, hogy nagy hatással van a hallgatóságra ezen a konferencián. Döbbenten hallgatnak. Valószínűleg azt kérdezik magukban, hogyan lehetséges, hogy még ma is létezik ilyen ország.

Azt pedig talán még nehezebben értenék meg, hogy én még mindig szeretem a hazámat, és nagyon hiányzik nekem. Hiányzik a téli, hóborította hegyek látványa, a petróleum és az égő szén szaga. Hiányzik az ottani gyerekkorom, apám biztonságot adó ölelése, az alvás a meleg padlón. Elégedettnek kellene lennem az új életemmel, de én még mindig az a hjeszani lány vagyok, aki tésztát szeretne enni a szüleivel a kedvenc éttermükben. Hiányzik a biciklim és a folyón túl elterülő kínai táj látványa.

Ha valaki elhagyja Észak-Koreát, az nem olyan, mint ha bármely más országot hagyna el. Inkább olyan, mintha egy másik univerzumba távozna. Sosem szabadulok meg teljesen az ottani élet súlyától, bármilyen messze menjek is. A szabad világ annyi nehézséget tartogat – még azoknak is, akik elképzelhetetlen szenvedéseken mentek keresztül Észak-Koreában, és a pokolból szabadultak –, hogy sokan nemigen tudnak megállapodni, rátalálni a boldogságra. Néhányan fel is adják, és visszatérnek abba a sötétségbe, mint ahogy engem is sokszor kísértett ez a gondolat.

Az igazság azonban az, hogy nem mehetek vissza. Álmodozhatok a szabad Észak-Koreáról, de az ország csaknem hetven évvel a megalapítása után is ugyanolyan zárt és kegyetlen, amilyen mindig is volt. Mire eljön az az idő, amikor biztonságban visszatérhetek, már minden valószínűség szerint idegen leszek a saját hazámban.

Most, hogy újraolvastam ezt az írást, megértettem, hogy ez az öntudatra ébredésem története, egy hosszú és nehézségekkel teli felnőtté válásé. A végére beletörődtem, hogy észak-koreai disszidensként kívülálló vagyok a világban. Száműzött. Bármennyire is igyekszem beilleszkedni a dél-koreai társadalomba, úgy érzem, sosem fognak teljesen befogadni. És ami még fontosabb, én sem fogom dél-koreainak tartani magam. Túl későn érkeztem, huszonnyolc évesen. Identitásproblémám legegyszerűbb megoldása, ha azt mondom magamról, koreai vagyok, de ilyen ország nincs. Korea nevű állam nem létezik.

Szeretnék megszabadulni észak-koreai identitásomtól, eltüntetni magamról minden nyomát. De nem vagyok képes rá. Nem tudom pontosan, miért van így, de gyanítom, azért, mert boldog gyerekkorom volt. Gyerekként, amikor szép lassan felfedezzük a környező világot, szükségét érezzük, hogy a családnál nagyobb közösség tagjai legyünk, hogy egy nemzethez tartozzunk. A következő lépés, hogy világpolgárként az emberiséggel azonosulunk. De az én esetemben ez a fejlődési folyamat megszakadt. Úgy nőttem fel, hogy szinte semmit sem tudtam a külső világról, mindent a rendszer szemüvegén át szemléltem. Miután eljöttem, csak fokozatosan ébredtem rá, hogy a hazámat mindenhol a gonosz birodalmának tartják. De évekkel ezelőtt, amikor az identitásom formálódott, még nem tudtam ezt. Normálisnak tartottam az észak-koreai életet. Csak idővel, messziről nézve találtam furcsának az ország szokásait és vezetőit.

Ezért hát azt kell mondanom, hogy Észak-Korea a hazám. És szeretem a hazámat. De arra vágyom, hogy jó hellyé váljon. A hazám a családomat jelenti, és azt a sok jó embert, akit ott megismertem. Mi sem természetesebb, mint hogy él bennem a hazaszeretet.

Ez az én történetem. Remélem, bepillantást nyújt abba a világba, ahonnan elmenekültem. Remélem, bátorítást ad azoknak, akik hozzám hasonlóan nehezen tudnak beilleszkedni egy olyan életbe, amelyet korábban el sem tudtak volna képzelni. Remélem, hogy a világ végre felfigyel rájuk, és cselekvésre szánja el magát.

BEVEZETÉS

Anyám sírására ébredtem. Minho, az öcsém, ott aludt a földön mellettem. A következő pillanatban apánk rontott be a szobába, és azt ordította:

– Ébredjetek!

Karunknál fogva kirángatott minket a helyiségből. Anyám sikoltozva követte. Este volt, már majdnem teljesen besötétedett. Egyetlen felhő sem volt az égen. Minho álmosságtól kábultan lépkedett. Az utcára érve hátrafordultunk, és láttuk, hogy fekete, olajos füst száll fel a konyhaablakunkból, a külső falat pedig sötét lángok nyaldossák.

Legnagyobb csodálkozásomra apám visszarohant a házba.

Valami furcsa robajt hallottunk, mintha szélroham zúgott volna el mellettünk. A tető egyik oldala beomlott, és hatalmas, narancssárga krizantémra emlékeztető tűzgolyó repült a levegőbe, megvilágítva az utcát. A ház egyik fele lángokban állt. A többi ablakból is sűrű, szurokfekete füst áradt.

De hol az apám?

Egyszerre körénk gyűltek a szomszédok. Valaki egy vödör vizet zúdított a tűzre – mintha ez elfojthatná a lángokat. Hallottuk a gerendák recsegését, aztán a tető másik fele is lángba borult.

Nem sírtam. Levegőt is alig vettem. Apám még mindig nem jött ki a házból.

Alighanem csak másodpercek teltek el, de hosszú perceknek tűntek. Végre előbukkant az apám, hevesen köhögve rohant felénk. A hóna alatt két lapos, téglalap alakú tárgyat szorongatott.

Nem a használati tárgyainkat menekítette, nem is a megtakarításainkat. A portrékat mentette ki. Tizenhárom éves voltam, elég idős ahhoz, hogy megértsem, mi forog kockán.

Anyám később elmagyarázta, mi történt. Néhány katona kenőpénz gyanánt nagy kanna kerozinnal fizette le apámat. A kannát a konyhába vitték, ahol a vaskályhában jonthan égett – Észak-Koreában mindenütt ezzel a henger alakú brikettel fűtöttek. Anyám épp át akarta tölteni az üzemanyagot egy másik edénybe, amikor a kanna kicsúszott a kezéből, és a kerozin az égő brikettre fröccsent. Robbanásszerűen csaptak fel a lángok. A szomszédok bizonyára azon tanakodtak, mi az ördögöt főzhet anyám.

Az égő ház felől forró levegő áradt felénk. Minho sírni kezdett. Én anyám kezét szorongattam. Apám óvatosan letette a portrékat, aztán mindhármunkat átölelt, pedig a szüleimnél nagy ritkaságnak számított, ha mások előtt így kinyilvánították az érzelmeiket.

A szomszédok bizonyára sajnáltak minket, amint így összekapaszkodva néztük, hogyan ég le a házunk. Apám igencsak viharverten festett: az arca kormos, új civil ruhája tönkrement. Anyám pedig, aki mindig is büszke volt az otthonára, és igyekezett csinosan öltözködni, most kénytelen volt végignézni, amint legszebb edényei és ruhái a lángok martalékává lesznek.

A leginkább mégis az döbbentett meg, hogy sem apám, sem anyám nem tűnt túlságosan feldúltnak. Az otthonunk egyszerű, alacsony, kétszobás ház volt államilag kiutalt bútorokkal, ami nem számított szokatlannak Észak-Koreában. Manapság már furcsállnám, ha azt hallanám, hogy valaki megsirat egy ilyen házat. De akkor nagy hatást tett rám a szüleim viselkedése. Mind a négyen együtt vagyunk, nem esett bajunk – nekik csak ez számított.

Ekkor értettem meg, hogy minden nélkülözhető – az otthonunk is, a hazánk is. De a többi ember nélkül, a családunk nélkül sosem boldogulhatunk.

Az egész utca látta, hogy apám kimentette a portrékat. Az efféle hősies gesztus hivatalos dicséretet érdemelt. De mint utóbb kiderült, már késő volt. Mi még nem tudtuk, de apámat ekkor már megfigyelés alatt tartották.

I

A

VILÁG

LEGNAGYSZERŰBB

ORSZÁGA

1

VONATTAL A HEGYEKEN ÁT

1977 késő nyarának egyik reggelén egy fiatal nő búcsúzkodott a lánytestvéreitől a hjeszani pályaudvar peronján, aztán felszállt a Phenjanba tartó vonatra, ugyanis hivatalos engedélyt kapott, hogy meglátogassa ott élő bátyját. Előző éjjel szinte le sem hunyta a szemét az izgalomtól. Legendás helynek, a jövő városának tartotta a Forradalom Fővárosát. Különös kiváltságnak számított, hogy elutazhat oda.

A levegő még hűvös volt, nem túl párás, és fa illata hatotta át, mert a közelben fűrészmalom működött. A nő jegye az ablak mellé szólt. A vonat elindult, lassan, csikorogva haladt dél felé a régi hjeszani vonalon, fenyvesekkel borított, meredek hegyoldalak között, sötét szakadékok fölött. A mélyben olykor tajtékos vizű folyó csillogott. De ahogy telt az idő, a nőt egyre kevésbé kötötte le a táj látványa.

A vasúti kocsi tele volt jókedvű, lármás fiatal katonatisztekkel, akik a fővárosba tartottak. A nőt eleinte zavarta a hangoskodásuk, de hamarosan azon kapta magát, hogy a többi utassal együtt mosolyogva figyeli őket. A tisztek nyelvi játékokkal meg kockázással múlatták az időt, és az utastársaikat is bevonták a játékba. Amikor a fiatal nő vesztett, azt mondták neki, hogy büntetésből énekelnie kell.

A vasúti kocsi elcsendesedett. A nő lesütötte a szemét, összeszedte minden bátorságát, majd felállt, és belekapaszkodott a csomagtartóba. Huszonkét éves volt ekkor. A hosszú útra hátratűzte fényes, fekete haját. Fehér kartonruháját apró, piros virágminta díszítette. A dal, amelyet a nő elénekelt, egy népszerű észak-koreai filmből származott, amely abban az évben került a mozikba, és az Egy tábornok története címet viselte. A nő szépen, lágy, csengő hangon énekelt. Amikor a dal végére ért, a hallgatóság lelkes tapsban tört ki.

Ekkor a nő ismét helyet foglalt. A külső ülésen egy nagymama ült, kettőjük között pedig az unokája. Egyszer csak odaállt eléjük egy szürke-kék uniformist viselő ifjú tiszt. Udvariasan bemutatkozott a nagymamának. Aztán felkapta a kislányt, elfoglalta a fiatal nő melletti ülést, majd a gyereket az ölébe ültette.

– Árulja el a nevét! – kérte a nőt.

Így ismerkedett meg anyám apámmal.

A tiszt nagyon magabiztosnak tűnt, és jellegzetesen dallamos phenjani kiejtése hallatán anyám bárdolatlannak, vidékiesnek érezte a maga északi, hjeszani beszédét. De a férfi máris megnyugtatta. Kiderült, hogy ő is Hjeszanba való, csak hosszú éveket töltött Phenjanban. Szégyenkezve ismerte be, hogy csakugyan elhagyta gyerekkori tájszólását. A fiatal nő lesütött szemmel ült a helyén, de időnként a férfira sandított. Az ifjú tisztet nem lehetett a szó hagyományos értelmében jóképűnek nevezni – busa szemöldöke volt és erős, előreugró arccsontja –, de a nőt megragadta katonás viselkedése és határozottsága.

A férfi megdicsérte a ruháját, mire ő szégyellősen elmosolyodott. Nagy gondot fordított az öltözködésére, mert úgy vélte, ezzel ellensúlyozhatja érdektelen, hétköznapi külsejét. Valójában csinosabb volt, mint gondolta. A hosszú út gyorsan eltelt. Beszélgetés közben anyámnak feltűnt, hogy a tiszt többször is olyan komolyan néz rá, ahogy eddig még egyetlen férfi sem. Ettől egészen elpirult.

A katona megkérdezte, hány éves. Aztán roppant udvariasan megérdeklődte:

– Megengedné, hogy levelet írjak önnek?

Anyám igennel felelt, és megadta a címét.

Később, amikor a bátyjának beszámolt az útról, alig emlékezett valamire. Csak a tisztet látta maga előtt, meg a vasúti kocsiban táncoló fényfoltokat, amelyeket a fenyveseken áthatoló napsugarak keltettek.

Levél azonban nem jött. Teltek a hetek, és anyám megpróbálta kiverni a férfit a fejéből. Biztosan barátnője van Phenjanban, gondolta. Három hónap elteltével túltette magát a csalódottságán, és többé már nem is gondolt rá.

Hat hónap múlva, egy este együtt volt a család odahaza, Hjeszanban. A hőmérséklet fagypont alá süllyedt, de hetek óta derűs idő volt, csodás napokat hozott az ősz meg a tél. Épp befejezték a vacsorát, amikor vasalt csizmák kopogását hallották odakintről, majd valaki határozottan kopogott az ajtón. Az asztal körül ülők ijedten néztek össze. Későre járt, nem vártak látogatót. Anyám egyik húga nyitott ajtót, aztán odahívta anyámat.

– Téged keresnek.

A városban ekkor éppen nem volt áram. Anyám gyertyával a kezében ment az ajtóhoz. Apám katonai télikabátban, sapkáját a hóna alatt szorongatva állt a küszöbön. Reszketett a hidegtől. Meghajolt anyám előtt, és bocsánatot kért tőle, azt mondta, hadgyakorlaton volt, és nem kapott engedélyt a levélírásra. A mosolya kedves volt, bár egy kissé ideges. Mögötte csillagok pettyezték a hegyek fölé boruló eget.

Anyám behívta, hogy melegedjen meg. Aznap este kezdődött az udvarlás időszaka.

A következő tizenkét hónap olyan volt anyám számára, mint valami álom. Sohasem volt még szerelmes. Apám továbbra is Phenjanban állomásozott, úgyhogy hetente írtak egymásnak, és ha lehetőség adódott rá, találkoztak. Anyám meglátogatta a katonai bázison, ő pedig vonattal utazott Hjeszanba, ahol lassanként anyám családja is alaposabban megismerte. A két találkozás közti hetekben anyám belemerült az édes ábrándozásba és tervezgetésbe.

Egyszer azt mondta nekem, hogy akkoriban valahogy minden olyan ragyogó, olyan varázslatos volt. Mintha a körülötte élőkre is átragadt volna az optimizmusa. Könnyen lehet, hogy mindez nem képzelődés csupán. A világban tombolt a hidegháború, de Észak-Korea ekkor élte legszebb éveit. Egymás után több éven át remek volt a termés, ami azt jelentette, hogy nem kellett élelmiszerhiánytól tartani. A kommunista világ átlagához képest az ország ipara korszerűnek számított. A halálos ellenségünknek tartott Dél-Koreában politikai káosz uralkodott, a gyűlölt jenkik pedig épp ekkor veszítették el a vietnami kommunista erők ellen vívott, öldöklő háborút. Nagyon úgy tűnt, hogy a kapitalista világ hanyatlásnak indult. Az egész ország hitte, hogy a történelem a mi oldalunkon áll.

Amikor eljött a tavasz, és olvadni kezdett a hó a hegyekben, apám Hjeszanba utazott, és megkérte anyám kezét. Anyám könnyek között mondott igent. Boldogabb már nem is lehetett volna. Ráadásul mindkettőjük családjának jó volt a szongbun-minősítése, ami biztossá tette társadalmi helyzetüket.

A szongbun afféle észak-koreai kasztrendszer. A családokat rendszerhűnek, ingadozónak vagy ellenségesnek minősítik attól függően, mit csinált az apa családja közvetlenül az 1948-as államalapítás előtt, közben és után. Ha valakinek a nagyapja munkás- vagy parasztcsaládból származott, és a jó oldalon harcolt a koreai háborúban, a család rendszerhűnek számít. Ha azonban az ősök között földbirtokosok vannak, vagy olyan hivatalnokok, akik a japán uralom alatt a hódítókat szolgálták, esetleg a családból valaki Dél-Koreába menekült a koreai háború idején, akkor a család ellenségesnek számít. A három nagy kategórián belül ötvenegy fokozatot különítenek el; legfölül az országot vezető Kim család van, legalul pedig azok a politikai foglyok, akiknek reményük sincs a szabadulásra. A sors iróniája, hogy az új kommunista állam bonyolultabb társadalmi hierarchiát dolgozott ki, mint amilyen a feudális császárkorban bármikor is érvényben volt. Az ellenséges kasztba tartozók, akik a népesség mintegy negyven százalékát tették ki, hamar rájöttek, hogy reménytelen a helyzetük. Őket a földekre, bányákba, gyárakba küldték dolgozni. Az ingadozókból lehettek alacsonyabb rangú hivatalnokok, tanárok, akár még katonatisztek is, de csak a hatalmi központoktól távol. Csak a rendszerhű osztály tagjainak engedélyezték, hogy Phenjanban lakjanak, belépjenek a Munkáspártba és szabadon válasszanak pályát. Soha senkivel sem közölték, pontosan milyen fokozatot ért el a szongbun-rendszerben, mégis azt hiszem, a legtöbben maguktól is kitalálták, mint ahogy egy ötvenegy birkából álló nyájra ránézve is pontosan látjuk, melyik jószág milyen helyet foglal el a ranglétrán. A rendszer aljasságához az is hozzátartozik, hogy lesüllyedni igen könnyű volt, felemelkedni azonban jószerivel nem volt lehetséges, még házasság útján sem, kivéve, ha a Nagy Vezér valami kivételes engedményben részesítette az illetőt. Az elitnek, amely a népesség 10-15%-át tette ki, nagyon kellett ügyelnie, hogy sose hibázzon.

Abban az időszakban, amikor a szüleim megismerkedtek egymással, a család szongbun-rangjának nagy jelentősége volt. Ez határozta meg az ember és a gyerekei életét.

Anyám családja kivételesen jó besorolást kapott, mivel a nagyapám a II. világháború idején hősi tetteket hajtott végre. Akkoriban Korea japán gyarmat volt, a nagyapám pedig beépült a japán császári rendőrségbe, ellátta információkkal a hegyekben bujkáló kommunista partizánokat, és néhányukat ki is szabadította a rendőrségi fogdából. A háború után kitüntették, és köztiszteletnek örvendett. Volt egy fényképe, amelyen japán rendőri egyenruhában feszített, és le is írta a történetét, de a halála után a nagyanyám elégette a kéziratot, mert attól félt, hogy egyszer még félremagyarázzák az esetet, és szerencsétlenséget hoz a családra.

A nagyanyám főiskolásként lett lelkes kommunista. Az 1940-es években Japánban tanult, majd a szűk körű intellektuális elit tagjaként tért vissza Koreába. Műveltsége, kifinomultsága szokatlannak számított az akkori időkben, hiszen a legtöbb koreai még az általános iskolát sem fejezte be. Mindössze tizenkilenc évesen lépett be a pártba. Házasságkötésük után nagyapám a szokásokkal ellentétben nem vitte magával a feleségét a maga falujába, hanem ő költözött a nagyanyám szülővárosába, Hjeszanba, ahol a helyi közigazgatásban kapott állást. 1950 őszén, a koreai háború első évében, amikor amerikai csapatok vonultak be a városba, nagyapám a hegyekbe menekült, nehogy elfogják. Az amerikaiak házról házra járva kutattak a párttagok után. Nagyanyám, aki ekkoriban nyolc gyereke egyikét cipelte a hátán, a kémény téglái közé rejtette el a tagsági igazolványaikat.

– Ha az amerikaiak megtalálták volna a tagkönyveinket, lelőttek volna minket – mesélte nekem később.

Azzal, hogy megóvta az igazolványokat, kiváló szongbun-minősítést szerzett a családjának. Akik az amerikaiak közeledtére megsemmisítették a tagkönyvüket, később gyanús elemnek minősültek. Néhányukat minden tisztségüktől megfosztották és munkatáborba küldték. Nagyanyám élete végéig a nyakában viselte zsinórra kötött párttagkönyvét a ruhája alatt.

Úgy volt, hogy a szüleim egyévi udvarlás után összeházasodnak. De az események másképp alakultak.

A problémát anyám anyja jelentette. Nagyanyám nem volt hajlandó beleegyezni a házasságba. Nem értékelte apámnak a légierőnél befutott karrierjét, és nem jósolt nagy jövőt neki. Úgy gondolta, anyám jobbat is kaphatna, olyan férfit, aki kényelmesebb életet tud biztosítani neki. Japán neveltetése és progresszív kommunista meggyőződése ellenére a nagyanyám egy olyan nemzedékhez tartozott, amelyik a szerelmet másodlagos jelentőségűnek ítélte a házasság szempontjából. A leglényegesebb az anyagi biztonság volt. Szerencsés esetben a fiatalok egymásba szerettek a házasságkötés után. Nagyanyám kötelességének tartotta, hogy megtalálja a lehető legjobb férjjelöltet anyámnak, aki nem ellenkezhetett az akaratával. Akkoriban elképzelhetetlennek számított, hogy valaki szembeszálljon a szüleivel.

Anyám legboldogabb éve lassanként valóságos rémálomba fordult.

Nagyanyám a kapcsolatain keresztül összeismerkedett egy igéző szépségű színésznővel, aki a hatalmas fejlődésnek indult phenjani filmiparban dolgozott. A nő bátyja hivatalnok volt a fővárosban, a Nemzeti Kereskedelmi Vállalatnál, és megszervezték, hogy bemutatják neki anyámat. Anyám el sem akarta hinni, hogy ilyesmi történik vele. Egyáltalán nem érdekelte ez a hivatalnok, bármilyen kellemes ember volt is. Ő apámba volt szerelmes. De mire felocsúdott, már el is jegyezték.

Anyám teljesen összeomlott, a szeme heteken át dagadt volt a sok sírástól és az álmatlan éjszakáktól. Egészen erőt vett rajta a kétségbeesés. Rákényszerítették, hogy szakítson meg minden kapcsolatot apámmal. Amikor ezt megírta neki, apám csak párszavas választ küldött. Anyám tudta, hogy szörnyű fájdalmat okozott neki.

Anyám 1979-ben, egy hideg tavaszi napon ment hozzá a phenjani hivatalnokhoz. Hagyományos esküvő volt. Anyám dús hímzéssel díszített vörös selyem cshimacsogorit viselt (ez a tradicionális koreai viselet hosszú, mell fölött megkötött szoknyából és rövid kabátkából áll). A vőlegényen elegáns, nyugati stílusú öltöny volt. Az esküvő után a szokásoknak megfelelően a Manszu-hegyen álló, Kim Ir Szent ábrázoló nagy bronzszoborhoz vonultak fényképezkedni. Ezzel azt demonstrálták, hogy bármennyire szeretik is egymást az ifjú házasok, az Atyai Vezető iránti szeretetük még forróbb. A képeken senki sem mosolyog.

Én a mézeshetek alatt fogantam, és Hjeszanban születtem 1980 januárjában. A Kim Dzsihe nevet kaptam.

Úgy tűnt, hogy anyám jövője – és az enyém is – megpecsételődött.

A szerelemnek azonban még nagyanyám gondosan kidolgozott tervei sem állhatták útját, úgy tört előre, akár a folyó a tenger felé.

Anyám Hjeszanban, az ország észak-keleti részén fekvő Rjanggang tartomány székhelyén született és nevelkedett. Ezen a hegyes-völgyes területen mindenfelé különböző fajtájú fenyők nőnek, kevés a megművelhető szántóföld, az élet meglehetősen nehéz. A koreai folklórban a hjeszani ember mindig makacs és kitartó. Igazi túlélő. Egy közmondás úgy tartja, hogy ha a hjeszaniakat ledobják az óceán közepén, kiúsznak a partra. Persze, minden ilyen mondásban van némi leegyszerűsítés, azt azonban magam is tapasztaltam, hogy anyámban nagyon is megvannak ezek a vonások. Idővel Minhóban és bennem is kifejlődtek ezek a tulajdonságok, legfőképpen a makacsság.

Anyám egyszerűen nem bírt együtt élni biológiai apámmal, a hivatalnokkal, és nem sokkal a születésem után elhagyta. Koreában a gyereket nem akkor nevezik egyévesnek, amikor betöltötte az első évét, mint a legtöbb országban, hanem az első életéve elején. Én tehát ekkor egyéves voltam.

Hamarosan következett a válás. Ekkor aztán nagyanyám töltötte álmatlanul az éjszakákat. Az, hogy valakinek elvált a lánya, már önmagában is szégyennek számított, de egy kisgyereket nevelő elvált nő szinte egyáltalán nem számíthatott arra, hogy akad, aki feleségül veszi. A nagyanyám mindenáron azt akarta, hogy adjanak örökbe.

Anyám egyik testvére talált is egy jó családból származó phenjani fiatal párt, akik örökbefogadásra váró gyereket kerestek. A házaspár megtette a hosszú utat Hjeszanba, hogy találkozzanak velem és aztán magukkal vigyenek. Egy dobozra való játékkal és jó minőségű ruhával állítottak be.

Ekkor borzalmas jelenet következett. Anyám könnyek között jelentette ki, hogy nem ad senkinek. Nagyanyám ki akart tépni a karjából, de ő nem engedett el. Én hangosan bőgni kezdtem. A phenjani pár elborzadva figyelte, amint a nagyanyám előbb dühösen támad anyámra, aztán ijedten könyörögni kezd neki. Hamarosan ők maguk is dühbe gurultak, azzal vádolták a családot, hogy félrevezették őket.

Nem sokkal ezután anyám elutazott arra a katonai bázisra, ahol apám tisztként szolgált. Azonnal kibékültek. Apám visszafogadta őt, és engem is habozás nélkül a lányává fogadott.

Annyira szerették egymást, hogy a nagyanyám végül beadta a derekát, és ettől kezdve másképp nézett apámra. Apám tekintélyt parancsoló személyisége mindenkire erősen hatott, bár kedves volt és gyengéd. Egy kortyot sem ivott, és soha nem jött ki a sodrából. Nagyanyámat ugyanakkor aggasztotta a szüleim egymás iránti érzéseinek hevessége. Figyelmeztette őket, hogy ha egy férfi és egy nő túlságosan szereti egymást, hamar elpazarolják azt az érzelemmennyiséget, amelynek egy egész életen át kellene kitartania, és egyikük fiatalon fog meghalni.

Végre elérkezett az idő, hogy anyám és apám összeházasodjanak. De ekkor újabb probléma merült fel: ezúttal apám szüleivel volt gond. Ha tudták volna, hogy anyámnak már gyereke van egy másik férfitól, hevesen ellenezték volna a házasságot, ezért a szüleim igyekeztek titokban tartani a létezésemet. De egy olyan városban, mint Hjeszan, ahol majdhogynem mindenki ismer mindenkit, nem könnyű megőrizni egy ilyen titkot. A hír kiszivárgott, és pár nappal a szüleim esküvője előtt a nagyszüleim megtudták az igazat. Ekkor visszavonták a házassághoz adott beleegyezésüket. Apám valósággal könyörgött nekik. Elviselhetetlennek érezte a gondolatot, hogy másodszor is füstbe menjen az esküvő. A nagyszüleim végül kelletlenül beleegyezésüket adták, de egy feltétellel: teljesen más nevet kell kapnom, ez jelképezi majd, hogy új családba kerültem. Más országokhoz hasonlóan Észak-Koreában sem szokatlan, hogy egy gyerek vezetékneve megváltozik, ha az anyja újra férjhez megy, de az, hogy új utónevet is kapjak, roppant különösnek számított. Anyámnak azonban nem volt választása. Így hát négyéves koromban, közvetlenül az esküvő után megkaptam a második nevemet: ettől kezdve Pak Minjongnak hívtak.

A szüleim szerény esküvőt tartottak Hjeszanban. Anyám ezúttal nem viselt díszes cshimacsogorit, csupán elegáns kosztümöt. Apám egyenruhában volt. A szülei nemigen leplezték anyám szülei előtt, mennyire helytelenítik ezt a házasságot.

Én még túl kicsi voltam ahhoz, hogy érzékeljem ezt a feszültséget. Nem is sejtettem, hogy valaki más az apám. Csak hét év múlva, általános iskolás koromban tudtam meg. Valahol a lelkem mélyén néha még ma is azt kívánom, bár sose derült volna fény erre a titokra. A felfedezés nemcsak nekem okozott nagy fájdalmat, de annak a kedves, jóságos embernek is, akit addig apámnak hittem.

2

VÁROS A VILÁG VÉGÉN

Életem első négy évét egy népes családban, nagynénik és nagybácsik között töltöttem Rjanggang tartományban. Noha a szüleim házassága után nomád életet éltünk, mert apámat katonatisztként az ország legkülönbözőbb városaiba és katonai bázisaira vezényelték, korai éveimben olyan mély ragaszkodás alakult ki bennem Hjeszan iránt, amely egész életemre megmaradt.

Rjanggang tartomány Korea legmagasabban fekvő része. Nyaranta különösen szép látványt nyújtanak a hegyek. A gyarmati időszakban (1910–45) a japánok vasútvonalat és fűrészmalmokat építettek. Egyes napokon mindenfelé a frissen fűrészelt fenyőfa illata szállt a levegőben. Egyrészt ebben a tartományban vannak a forradalom szent helyei, amelyek Észak-Korea legmagasabb csúcsa, a Pektu hegy körül találhatók – itt csak a legmagasabb szongbun-minősítéssel rendelkező emberek lakhatnak –, másrészt viszont itt van a Pegam megyei kopár büntetőövezet is, ahová a rezsimmel összeütközésbe került családokat száműzik.

Gyerekkoromban Hjeszan izgalmas helynek számított. Pedig nem volt különösebben élénk szellemű város – nem híresült el színházairól, éttermeiről vagy divatos szubkultúráiról. Vonzereje abban rejlett, hogy közel feküdt a keskeny Jalu folyóhoz, vagyis a régi koreai-kínai határhoz. Egy olyan zárt országban, mint Észak-Korea, Hjeszant afféle világ végi városnak tartották. Az ott élőknek olyan kapu volt, ahol a legkülönfélébb csodálatos külföldi áruk – legálisak, illegálisak és szigorúan tiltottak – jutottak be az országba. Ezért aztán virágzott a kereskedelem és a csempészet, ami a helyiek számára sok előnnyel járt, elsősorban azzal, hogy jövedelmező kapcsolatot alakíthattak ki a folyó túlsó partján élő kínai kereskedőkkel, és keményvalutára tehettek szert. Olykor az volt az ember benyomása, hogy itt szinte nem is érvényesek a törvények, és a kormány vasszigora kevésbé hat, mint máshol. Ennek az volt az oka, hogy csaknem mindenki – a helyi párttitkártól a legutolsó határőrig – részesedést akart a haszonból. Időnként azonban Phenjanból razziákat rendeltek el, és ezek igen brutálisak is lehettek.

A hjeszaniak ennél fogva üzletiesebb szelleműek és gyakran tehetősebbek is voltak, mint Észak-Korea más városainak lakói. A felnőttek mindig azt mondogatták nekem, hogy szerencsések vagyunk, amiért ott élhetünk. Phenjan után ez az ország második legjobb városa, állították.

A legelső emlékem is Hjeszanból való. Nem sok hiányzott hozzá, hogy ez legyen életem utolsó élménye.

Furcsa módon jól emlékszem rá, milyen ruhát viseltem. Csinos, világoskék ruha volt rajtam. Egyedül kószáltam a házunk mögötti, füves folyóparton, aztán leültem egy talpfára, és köveket gyűjtöttem az ölembe. A ruha is meg a kezem is piszkos lett. Hirtelen fülsiketítő zajt hallottam, még a hegyek is visszhangozták. Megfordultam, és azt láttam, hogy egy nagy, fekete valami bukkan elő a vágányon egy kanyarból a fenyőfák között. Akkora volt, mint egy ház, és egyenesen felém tartott. Nem tudtam, mi az.

Innentől zavaros képeket őrzök az emlékezetemben – vakító fényszórók, fémcsikorgás, orrfacsaró, égett szag. Kiabálás. Újabb sípolás.

A fekete valami ott volt előttem, fölöttem. Én alatta voltam. A zaj és az égett szag elviselhetetlennek tűnt.

A mozdonyvezető később azt mondta anyámnak, hogy a kanyarban vett észre, nagyjából száz méterre volt tőlem, már túl késő lett volna fékezni. Kis híján megállt a szíve, panaszolta. Én a negyedik kocsi alól másztam elő. Ki tudja, miért, nevettem. Sok ember állt a folyóparton. Anyám is ott volt köztük. A karjába kapott, és kiabálni kezdett:

– Hányszor kell elmondanom neked, Minjong? Soha – ne – menj – le – oda!

Aztán magához szorított, és kitört belőle a féktelen zokogás. A tömegből egy asszony odalépett hozzánk, és azt mondta neki, hogy ez jó ómen. Ha valaki ilyen fiatalon túlél egy balesetet, az azt jelenti, hogy sokáig él majd. Anyám józan gondolkodású asszony volt ugyan, de babonás. Az elkövetkező években gyakran idézte fel, mit mondott az az asszony. Afféle megszabadulási mítosz lett az esetből, amely sokszor jutott eszembe a veszélyes pillanatokban.

Anyámék nyolcan voltak testvérek – négy lány és négy fiú –, és mindegyikükre jellemző volt a sajátos hjeszani makacsság. Az életútjuk azonban érdekes módon nagyon különbözően alakult. Az egyik végletet Pénz bácsi képviselte. Ő egy sikeres kereskedelmi cég vezetője volt Phenjanban, és fényűző nyugati árukat tudott szerezni. Nagyon büszkék voltunk rá. A másik véglet Szegény bácsi volt, aki elvesztette magas szongbun-rangját, miután egy kollektív gazdaságban nevelkedett lányt vett feleségül. Szegény bácsi tehetséges művész volt, akár azon kevesek közé is bekerülhetett volna, akiknek engedélyezték, hogy portrét készítsenek a legfőbb vezetőkről, ehelyett be kellett érnie azzal, hogy napszámban olyan hosszú, vörös plakátokat fessen, amelyek a mezők közepén álltak, és azt hirdették az elcsigázott parasztoknak: „Előre a gazdaság átalakulásáért és növekedéséért!”, meg más hasonlókat. Ott volt még Mozi bácsi, aki a helyi filmszínházat vezette, meg Ópium bácsi, aki drogterjesztéssel foglalkozott. Ópium bácsi igen befolyásos embernek számított Hjeszanban. Magas szongbun-rangja megóvta a zaklatásoktól, a helyi rendőrséget pedig lefizette. Gyakran előfordult, hogy a térdére ültetett, és csodálatos meséket mondott a hegyekről, különféle állatokról és mitikus lényekről. Ha visszagondolok ezekre a történetekre, most azt feltételezem, hogy a bácsikám be volt lőve.

Anyám számára a család volt minden. Társasági életünk is a családon belül zajlott, barátai nemigen voltak. Ebben a tekintetben nagyon hasonlított apámra. Mindketten visszahúzódó emberek voltak. Sosem láttam, hogy megfognák egymás kezét, sosem kaptam rajta őket, hogy összebújnak a konyhában. Észak-Koreában ez nem is szokás. Mégis mindig világos volt, mit éreznek egymás iránt. Vacsora közben anyám néha így szólt apámhoz:

– Annyira boldog vagyok, hogy megismertelek.

Ekkor apám odahajolt hozzám, és hangosan, hogy anyám is hallja, odasúgta:

– Tudod, ha tíz teherautóra való nőt hoztak volna elém, és azt mondják, válasszak közülük, egy se kellett volna, csak anyád.

Mindvégig odavoltak egymásért. Anyám néha kuncogva jegyezte meg:

– Apádnak van a legszebb füle a világon!

Amikor apámat elszólította a munkája, nagyanyámnál vagy valamelyik nagynénémnél hagytak. A legidősebb nővér, Öreg néni magányos, mélabús nő volt. Házassága tragikus történetét csak évekkel később ismertem meg. A jószívű legfiatalabb lányt Magas néninek neveztük. Anyám lánytestvérei közül a legszebb és legtehetségesebb Csinos néni volt. Nagy reményekre jogosító műkorcsolyázónak indult, de amikor egy esés következtében kitört az egyik foga, a nagyanyám véget vetett az álmainak. Csinos néninek jó üzleti érzéke volt – akárcsak anyámnak –, és sok pénzt keresett azzal, hogy kínai árukat küldött eladásra Phenjanba és Hamhungba. Kemény asszony volt, azt is túlélte, hogy gyertyafénynél vették ki a vakbelét, mert a kórházban nem volt sem áram, sem elegendő érzéstelenítő.

– Hallottam, ahogy felvágnak – mesélte.

– Nem fájt? – kérdeztem elborzadva.

– Dehogynem, de mit tehettem volna?

Anyám született üzletasszony volt. Ez a tulajdonság ritkaságnak számított a magas szongbun-ranggal rendelkező nők körében, akik közül sokan még az 1980-as években és az 1990-es évek első felében is erkölcstelennek és méltóságon alulinak ítélték az üzleti tevékenységet. Anyám azonban Hjeszanból származott, és mindig kiszimatolta a lehetőségeket. A következő években számos kisebb, de jövedelmező vállalkozásba fogott, amelyek a legborzalmasabb időkben is életben tartották a családot. Gyerekkoromban még szitokszónak számított a „kereskedelem” vagy a „piac”, de később pár év alatt radikálisan megváltozott az emberek hozzáállása, hiszen a túlélésükről volt szó.

Anyám szigorúan bánt velem, és nagy gondot fordított a nevelésemre. Mindenben magasra állította a mércét. Megtanította, hogy udvariatlanság nekimenni az idősebbeknek, túl hangosan beszélni, habzsolni az ételt, csámcsogni. Azt is megtanultam, hogy illetlenség szétvetett lábbal ülni. Japán módra, a lábamat magam alá húzva, egyenes derékkal ültem a földön. Anyám azt is elvárta, hogy reggelente mély meghajlással köszönjek el tőle és apámtól.

Egyszer egy barátnőm meglátta ezt, és azt kérdezte:

– Hát ezt meg minek csinálod?

Meglepett a kérdés.

– Miért, te nem szoktál ilyet csinálni?

A barátnőm úgy nevetett, hogy majd’ megpukkadt. Ezután gyakran csúfoltak azzal, hogy gúnyos udvariassággal a földig hajoltak előttem.

Anyám nem tűrte a koszt a házban, már-már rendmániás volt. Mások előtt mindig igyekezett csinosan megjelenni – sosem hordott régi ruhákat, és jó érzéke volt a divathoz, bár nemigen volt elégedett a külsejével. A mi társadalmunkban a kerek arcú, nagy szemű, rózsabimbó szájú nőket tartották szépnek, ezért anyám fájlalta, hogy neki keskeny vágású szeme és szögletes arca van. Gyakran viccelődött is ezen:

– Amikor terhes voltam, féltem, hogy rám hasonlítasz majd – mondogatta. Tőle örököltem a divat iránti vonzalmamat.

Úgy volt, hogy Hjeszanban kezdem az óvodát, de másképp alakult. Egy decemberi estén apám széles mosollyal tért haza a munkából. Odakint erősen havazott, a sapkáját meg az egyenruháját egészen belepte a hó. Összeütötte a kezét, forró teát kért, majd elmondta, hogy előléptették, és egyben át is helyezték. Egy Andzsu nevű városba költözünk, amely Észak-Korea nyugati partvidékétől nem messze fekszik.

3

A FALNAK IS FÜLE VAN

Háromtagú családunk 1984-ben érkezett Andzsuba. Ekkor négyéves voltam. Anyám egészen elkeseredett, amikor meglátta, milyen helyre kerültünk. A környék legfontosabb iparága a szénbányászat, és a Cshongcshon folyó, amely a városon átfolyva a Sárga-tengerbe ömlik, fekete volt az iszaptól meg a szénportól. Azt hallottuk, hogy nyáron erősen bűzlik is, és az esős évszakban gyakran elárasztja a várost. Mint sok más észak-koreai várost, Andzsu nagy részét is újjáépítették a koreai háború után. Ezek a települések mind egyformák: szürkék, egyhangúak. A belváros főútvonalait nagy beton bérházak szegélyezték. Volt még néhány szovjet stílusú középület, egy Pak, meg az elmaradhatatlan bronz Kim Ir Szen-szobor. A város többi részét apró, cseréptetős házak alkották. El kell ismernem, hogy Hjeszan sem volt sokkal különb, de a környező hegyek látványa meg a színes családi élet varázslatos hellyé tette számunkra.

Anyám nagyon sajnálta, hogy ott kell hagynia Hjeszant, mert tudta, hogy így jóval ritkábban láthatja majd az anyját meg a testvéreit, ugyanakkor tisztában volt vele, hogy kivételezett helyzetben vagyunk. A legtöbb észak-koreai család soha nem lépte át a városa vagy faluja határait. Egész életüket ugyanott élték le, és még ahhoz is engedélyt kellett kérniük, hogy egy másik megyébe utazzanak. Mi apám munkájának köszönhetően olyan dolgokhoz is hozzájutottunk, amilyenekről a többség csak álmodott. Majdnem minden étkezésnél hús vagy hal volt az asztalunkon. Jómagam nem is sejtettem, hogy sok észak-koreai olyan ritkán eszik halat vagy húst, hogy pontosan meg tudja mondani, melyik napon fordult elő ilyesmi – leggyakrabban a Vezetők születésnapján, amikor a szokásosnál bőségesebb fejadagokat osztottak.

Az új házunkat, amely apám katonai bázisán volt, nem szerettük. Volt benne egy falba épített rádió, amelyet nem lehetett sem kikapcsolni, sem halkabbra venni. Időnként megszólalt a bandzsang (tömbmegbízott) hangja, és különféle utasításokat harsogott, vagy légiógyakorlatot jelentett be. A bandzsang általában ötvenes éveiben járó nő volt, feladatai közé tartozott, hogy közvetítse a kormány utasításait, ellenőrizze, hogy senki sem alszik ott engedély nélkül, és szemmel tartsa a tömbben lakó családokat. Aznap, amikor odaköltöztünk, a tömbmegbízott meghozta a két portrét. Ugyanilyenek voltak a hjeszani házunkban is. Még az első étkezésünk előtt a falra akasztottuk őket.

Egész családi életünk a portrék alatt zajlott: ott ettünk, ott beszélgettünk, ott aludtunk. Tekintetük kereszttüzében nőttem fel. Minden családban a legfőbb kötelesség volt a portrék rendben tartása. Ezek valamiféle második családot képviseltek, még a saját szüleinknél is bölcsebbnek és jobbnak tartottuk őket. Az egyik kép a Nagy Vezért, Kim Ir Szent, az országalapítót ábrázolta, a másik az ő szeretett fiát, a Kedves Vezetőt, Kim Dzsong Ilt, aki majd egy napon a helyébe lép. Az ő rideg, retusált arcuk foglalta el a díszhelyet az otthonunkban, és minden otthonban. Minden épületben, ahová csak beléptem, ikonként függtek a falon.

Már kisgyerek koromban is segítettem anyámnak a portrék tisztogatásában. Ezt egy különleges, az államtól kapott ronggyal végeztük, amelyet semmi más célra nem használhattunk. Pici gyerekként is tudtam, hogy a portrék nem olyanok, mint a többi berendezési tárgyunk. Egyszer, amikor ujjal mutattam rájuk, anyám hangosan rám szólt:

– Ne csináld ezt!

Megtudtam, hogy ujjal mutogatni különösen nagy illetlenség. Ha feléjük akarunk mutatni, tiszteletteljesen felfelé fordítjuk a tenyerünket.

– Így ni – mutatta anyám.

Mindig a portréknak kellett a legmagasabban lenniük a szobában, és sohasem lóghattak ferdén. Ezen a falon nem lehetett másik kép vagy egyéb dísztárgy. A középületekben és a magas rangú párttisztségviselők otthonában még egy harmadik portrét is kellett tenni – ez Kim Dzsongszukot, a japánokkal szembeni ellenállás fiatalon meghalt hősnőjét ábrázolta. Ő volt Kim Ir Szen első felesége, Kim Dzsong Il szentként tisztelt anyja. Én egyszerűen gyönyörűnek tartottam. Ezt a szentháromságot úgy neveztük: a Pektu-hegy három tábornoka.

Nagyjából havonta egyszer fehér kesztyűs hivatalnokok látogattak el a háztömbbe, hogy ellenőrizzék a portrékat. Ha azt jelentették a feletteseiknek, hogy valahol nem tartják tisztán a képeket – nálunk egyszer még zseblámpával is rávilágítottak az egyik sarokra, hátha maradt egy porszem az üvegen –, büntetés várt a családra.

Amikor levettük a portrékat, hogy leporoljuk őket, mindig olyan óvatosan bántunk velük, mintha csak a korjói sírokból való, felbecsülhetetlen értékű kincsek vagy netán dúsított urándarabok lettek volna. Ha a nedvesség miatt nyaranta penészfoltok jelentek meg a papíron, az még elfogadhatónak minősült. Bármilyen más károsodás miatt azonban komoly bajba kerülhetett a lakó. A sajtóban rendszeresen megjelentek különféle portrémentő hősökről szóló történetek. A szüleim egyszer hallottak egy rádióriportot egy nagyapáról, aki az áradó folyón gázolt át, kezében a magasba emelt portrékkal (a képeket megmentette, de ő maga odaveszett), máskor meg láttak egy fényképet az országos napilapban, a Rodong Sinmunban, amelyen egy pár kuporgott a vityillójuk cseréptetőjén egy borzalmas földcsuszamlás után, és a szentséges portrékat szorongatták. Az újság arra biztatott minden állampolgárt, hogy kövessék ezeknek az igazi hősöknek a példáját.

Akkoriban nem éreztem nyomasztónak vagy természetellenesnek, hogy az állam így betör az otthonunkba. Elképzelhetetlen volt, hogy bárki is kifogásolja a portrék jelenlétét. A legnagyobb ünnepeken – Kim Ir Szen és Kim Dzsong Il születésnapján – mindhárman felsorakoztunk a képek előtt, és ünnepélyes meghajlással köszöntöttük őket.

De ez a kis családi szertartás volt az egyetlen alkalom, amikor a politika átlépte a házunk küszöbét. Amikor apám hazajött a munkából, és az asztalra rizs, leves, kimcsi, a neves koreai zöldségsaláta, meg savanyúság került – ezt minden étkezéshez fogyasztottunk –, anyám megvárta, míg elmondom: „Köszönjük, Mélyen Tisztelt Atyánk és Vezetőnk, Kim Ir Szen, hogy ételt adtál”, és csak ezután vettük kezünkbe az evőpálcikákat. De vacsora közben a szüleim csak személyes meg családi dolgokról beszélgettek. Többnyire épp elég ártalmatlan hír érkezett a családról Hjeszanból, nem volt szükség más témákra.

Komoly kérdéseket sohasem vitattunk meg. Idővel én is megtanultam – ahogy a közlekedés veszélyeit ismeri meg az ember –, hogy az ilyesmit kerülni kell. Ez az én érdekemet szolgálta, és más családokban is hasonlóan jártak el. Miután nem volt az életnek olyan aspektusa, legyen az közélet vagy magánélet, ami ne állt volna a párt fennhatósága alatt, csaknem minden témának volt valami politikai vonatkozása, következésképpen veszélyesnek minősült. A szüleim el akarták kerülni, hogy mások előtt ártatlanul megismételjek vagy esetleg félreértsek valami óvatlan megjegyzést.

Idővel már magam is érzékeltem ezt a veszélyt. Tudtam, hogy létezik, ugyanakkor normálisnak tartottam, mint a légszennyezést vagy a tűz veszélyességét. Nem aggódtam miatta, mint ahogy Minho sem aggódott, amikor nagyobb lett. Nem is nagyon emlegettük a Vezetőket, akik csillogó szemmel néztek minket a falról. Ha például az ember kimondta Kim Ir Szen nevét, de nem tette hozzá valamelyik állandó jelzőjét – Nagy Vezér, Mélyen Tisztelt Atyánk és Vezetőnk, elvtárs, elnök vagy marsall –, és valaki feljelentette emiatt, komoly büntetést kaphatott.

Én ugyanúgy játszottam meg veszekedtem a társaimmal, ahogy a világ minden táján szokták a gyerekek. A szüleim helyettem is aggódtak. Anyámnak különös érzéke volt ahhoz, hogy elhárítsa a bajokat. Ez részben abból adódott, hogy magas szongbun-minősítése önbizalommal töltötte el. Ugyanakkor természetéből adódóan tapintatosan bánt az emberekkel, ami nem egy szerencsétlenségtől mentett meg minket. Jól tudta kezelni a bandzsangot, a heti lakógyűléseken mindent megtett, hogy összebarátkozzon vele, apró ajándékokkal kényeztette. Az általunk ismert tömbmegbízottak többsége kemény, racionális nő volt, anyám jól kijött velük. De azért mindig ügyelt rá, mi van szem előtt a házunkban, nehogy felkeltse valakiben az irigységet, vagy magunkra vonjuk az állam figyelmét.

Ha anyám észérvekkel és jóindulattal nem tudott megoldani egy problémát, pénzzel próbálkozott.

Két héttel azután, hogy Andzsuba érkeztünk, a belvárosban megállította az utcán öt vörös karszalagos önkéntes. Az ilyen őrök folyamatosan járták a várost, és figyelték, nem szegi-e meg valaki az emberek életét szabályozó milliónyi észak-koreai törvény egyikét – például farmert hord, férfi létére túl hosszú a haja, nőként nyakláncot visel vagy külföldi parfümöt használ. Ezek mind szocializmusellenes viselkedésnek, az erkölcsi hanyatlás és a kapitalista dekadencia jelképeinek minősültek. Az önkéntesek olykor nagy buzgalmukban kifejezetten erőszakosan, arrogánsan viselkedtek. A legutálatosabb húzásuk az volt, hogy a reggeli csúcsforgalomban elkapták azokat, akik úgy jöttek el otthonról, hogy elfelejtették kitűzni a ruhájukra a Nagy Vezér képét, ezt a kerek kis kitűzőt ugyanis minden észak-koreai felnőttnek a szíve fölött kellett viselnie. Ha valakit rajtakaptak, komoly bajba került. Senki sem mondhatta, hogy „egyszerűen megfeledkezett” a Nagy Vezérről.

Aznap reggel anyám bűne az volt, hogy történetesen nem szoknyát, hanem nadrágot viselt nyilvános helyen. Ez tilos volt, mivel az ország vezetői kinyilvánították, hogy a koreai nőknek nem való a nadrágviselet. Az önkéntesek körbevették, és faggatni kezdték, miért van nadrágban. Mivel nem akart feltűnést kelteni, kifizette a büntetést, aztán még le is fizette őket, hogy a kihágásnak ne legyen nyoma a személyi igazolványként szolgáló könyvecskéjében.

Anyám magabiztosan fizette le az embereket. Nem volt ebben semmi szokatlan, amíg le nem bukott az ember. Észak-Koreában gyakran a kenőpénz az egyetlen eszköz, amivel el lehet érni, hogy működjenek a dolgok, vagy megkerüljünk egy szigorú törvényt vagy valami ideológiai képtelenséget.

Lassanként beleszoktunk a mindennapokba a katonai bázison. Rájöttem, hogy a katonai élet nem is sokban különbözik a civil élettől. Mindenki ismert mindenkit, és senki sem érezte biztonságban magát. Apám tréfásan azt mondta, az egész ország egy katonai bázis. Akkoriban nemigen barátkoztak egymással az emberek.

Apámhoz hasonlóan anyám is visszahúzódó életet élt. Mindenkivel távolságtartóan viselkedett. Ez a tartózkodás nem volt haszontalan egy olyan országban, ahol minél több embert ismert valaki, annál nagyobb esélye volt rá, hogy megbírálják vagy feljelentik. Ha hazavittem egy barátnőmet, anyám udvariasan bánt vele, de nem volt szívélyes. Pedig ez nem a természetéből fakadt. Észak-Korea egyik legnagyobb tragédiája, hogy mindenki álarcot visel, amelyet csak végveszély esetén vesz le. Anyám a családon kívül a kemény, racionális, magas szongbun-rangú nő maszkját viselte. Az álarc mögött azonban remek humorérzék és a mások iránti mély együttérzés rejlett. Bármire képes lett volna azokért, akiket szeretett. Rendszeresen kisegítette nem túl jómódú testvéreit, különösen Szegény bácsit meg a családját, akik a kollektív gazdaságban éltek, és ennivalóra, ruhára, pénzre volt szükségük. Olyan sok mindent adott nekik, hogy – ma már szégyellem bevallani – nehezteltem érte, és szóvá is tettem a dolgot. És minden gyakorlatiassága ellenére nem volt idegen tőle a spiritualitás. Szoros kapcsolatot ápolt az őseivel, újévkor meg az őszi aratásünnep, a csuszok alkalmával mindig ételáldozatot mutatott be a sírjuknál. Ilyenkor mindig suttogva beszélt, és engem is figyelmeztetett: „vigyázz, mit mondasz”, mert az ősök hallottak minket.

A legjobb barátom akkoriban a kiskutyám volt – olyan aprócska öleb, amilyenekre más országokban ruhát adnak. Nekem ezt nem volt szabad, mert a kutyák öltöztetése a kapitalista dekadencia egyik közismert megnyilvánulása volt. Az átkozott jenkik jobban törődnek a kutyákkal, mint az emberekkel, mondták nekünk az iskolában. Még ruhát is adnak rájuk. Mert ők maguk is olyanok, mint a kutyák.

Hatéves voltam, amikor elkezdtem az általános iskolát Andzsuban. És bár ekkor még túl kicsi voltam ahhoz, hogy észrevegyem, ez az esemény jelentősen megváltoztatta a szüleimhez fűződő viszonyomat. Bizonyos értelemben ekkortól kezdve nem hozzájuk tartoztam, hanem az államhoz.