A mű eredeti címe: Giæver og Iunker

© CAPPELEN DAMM AS, Oslo, 2022

Fordította: Purkarthofer Kornél Leonard

Hungarian translation

© Purkarthofer Kornél Leonard, 2026

Hungarian edition © Scolar Kiadó, 2026

A könyv megjelenését a NORLA támogatta

Minden jog fenntartva.

A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Scolar Kiadó, 2026

1026 Budapest, Gábor Áron u. 28.

Telefon: (06 1) 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Kozma András

Borító: Hegyi Péter

Tördelés: Kiss-Klein Laura

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-685-278-8

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Te! Haló! Nézz rám, ha beszélek! Jegyzetelsz? Készen állsz? Bekapcsoltad a felvevőt? Szeretném, ha felvennéd, amit mondok, és közben jegyzetelj is. Akkor meglesz minden. Amit nem mondanak el, az eltűnik. Amit elmondanak, az is eltűnik, de az több időbe telik. Oké? Világos? Kész vagy? Remek.

Nem jókedvemben mondom ezt el. Érted teszem. És az összes Giæverért, élőkért, holtakért és a még meg nem születettekért. Nem is írsz, hé! Tollat a papírra! Úgy ni. Akkor kezdem.

Giæver a nevem. Igen, tudom, hogy ezt tudod, de most azt kell képzelned, hogy többekhez szólok rajtad kívül, végső soron mások is vannak a világon, akik megérdemlik, hogy hallják a mondandómat. Ne legyél annyira elfoglalva saját magaddal. Ott ülsz lent a városban, és saját magaddal foglalkozol, miközben én idefent ülök és a dolgok egészét nézem.

Na, de mindegy, no, Giæver a nevem, éppúgy, mint a tiéd és mindenki másé itt a tanyán. Mindig is idefent laktunk. A Giævertanyán. Rohadt nagy mázli. A domboldal legtetején. Innen látszik egy hegy, amit mások nem látnak, maga a Giæver-hegy, és ha lenézünk, a Iunkertanyát látjuk. Lehet, hogy a Iunkereknek nyáron jut bőven napsütés, de november és március között nem látnak napfényt. Az ő birtokuknak olyan a fekvése, hogy rajtuk kívül senki másnak nem jutott volna eszébe oda építeni egy tanyát, egy lejtő kellős közepére, micsoda ostoba elhelyezkedés, röhögnöm kell. Tudták jól, hogy nem látják őket szívesen a völgyben, és sietősen építették fel a tanyájukat, még mielőtt bárki megállíthatta volna őket. A meredek domborzat miatt aszimmetrikusak lettek. Generációról generációra egyre hosszabb lesz az egyik lábuk, mint a másik. A Iunkerek sík talajon féloldalasok, ettől van ez a mafla, struccszerű, közönséges megjelenésük. Visszataszítóak. A járásukról már több száz méterről felismerhetőek. A nagyapád, Giæver, egyszer ezerkétszáz méteres távolságból azonosított egy Iunkert. Egyelőre ez a rekord. Jó, nekünk talán tovább tart az út a faluból ide fel, de megéri.

Elmondom, hogyan kezdődött ez az egész. Ez jön most. Az elején kezdem. De előbb muszáj kitérnünk a malacos esetre.

A malacos eset

Valamikor a negyvenes évek végén lehetett, vagy az ötvenes évek elején, de szerintem inkább a negyvenesek végén, negyvennyolcban, talán, vagy esetleg negyvenkilencben. Giæver, az apám, kint állt az udvaron, április volt, ebben elég biztos vagyok, mert húsvét környékén jártunk, és az előző este az ivóban voltam és ittam és hánytam és verekedtem. Akkoriban főleg rumos kávét ittam, igazából még mindig, az a legjobb ital, ha az ember olyasmire vágyik, ami kicsit odamar. Úgy látom, ti fiatalok főleg sört meg cidereket isztok. Nem csoda, hogy a bulik, amikre te jársz, sosem indulnak be igazán. Ti leginkább csak ültök és a klímáról meg identitásról beszélgettek. Én mindenesetre egy összezúzott karral ébredtem, aztán feltápászkodtam, és a konyhaablak előtt állva a csapból ittam a vizet. Még mindig hó fedte a földeket, de azért itt-ott már voltak csupasz foltok. Giæver, az apám, kint állt az udvaron és a latyakot verte le a traktorról. Volt egy külön rudunk erre a célra. A latyakrúd. Eredetileg egy vasúti váltókar volt, amit az ükapám, Giæver elcsent, amikor fent a hegyen helyettesítette a váltókezelőt nyolcvanhat őszén, azt mondják. Most ezernyolcszáznyolcvanhatról beszélünk. Gondolom, rájöttél. Mindenesetre most tisztáztam. Az a tapasztalatom, hogy nektek, fiataloknak folyton mindent meg kell magyarázni. A szátokba kell rágni. Különben mindent elfelejtetek. Na mindegy; akkoriban nem illett elcsenni az állam dolgait, ma sem, ami azt illeti, de akkoriban talán még kevésbé. Volt egy határ. Az állam az állam. És az állam dolgaitól távol tartottuk magunkat. Úgyhogy majdnem balhé lett belőle. Vagy következmények, ahogy nevezni szokás. Nilsson, aki akkoriban körzeti főnök volt az állami vasútnál, nem kedvelte a sikkasztást. Mellesleg bifokális szemüvege volt ennek a Nilssonnak. Jó dolga volt, mi? Biztos azt hiszed, hogy az ilyen szemüveget csak jóval később találták fel. Hát nem. Benjamin Franklin találta fel már ezerhétszáznyolcvannégyben, és Nilsson beszerzett egyet magának, ezt jól csinálta, meg kell hagyni. Amúgy sosem találkoztam Nilssonnal, mindez pár generációval az én időm előtt történt, de azt mondják róla, hogy bifokális szemüvege volt és nem kedvelte a sikkasztást. Nagyjából ennyit tudok Nilssonról. Két dolgot. Ja, meg hogy svéd volt, jut eszembe. Vagy legalábbis az apja. Úgyhogy mondhatjuk, hogy három dolgot tudunk róla. De Giæver, az ükapám, egy kis csűrben lakott fent a Svenskåsen-buckán, amíg ő volt az őr, a Giæver-hegy keleti oldalán, északra a Iunker-láptól, ami sosem fagy be, erre még nem hallottam jó magyarázatot, minden más befagy, de a Iunker-láp, az nem, ennek nem kéne lehetségesnek lennie, de a leghidegebb tél kellős közepén is láthatsz folyékony vízfelszínt odafent, ki hallott már ilyet. No, de ott lakott az ükapám. Négy szigeteletlen fal és egy fatüzelésű kályha. Időnként felváltotta egy másik legény, Taknes, aki sánta volt és furulyázott, és amikor Taknes megérkezett, hogy váltsa Giævert, az ükapámat, akkor Giæver lenyargalt a faluba és gyerekeket csinált, és ezért te meg én átkozottul hálásak lehetünk. De túl jó volt az a váltókar ahhoz, hogy az ember visszaadja. Még jól jöhet valamihez, gondolta, és jó szimata volt az ükapámnak, Giævernek, a Giævereknek mindig is az volt. Mármint szimatuk. Neked talán még nem olyan jó, de ha jól odafigyelsz arra, amit mondok, akkor meglátod majd, hogy felszínre tör belőled a szimat. Mert az ott van benned valahol, végtére is Giæver vagy. A váltókarlopásra fény derült, és Giævert, az ükapámat megbírságolták, amit levontak a fizetéséből, de megérte. A családnak lett egy rúdja örökre. Az első harminc-negyven évben titokban használtuk, de azóta teljesen nyíltan. Az emberek idővel felejtenek. Ez egy jó dolog. Így válik a lopott holmi tulajdonná.

Na de, Giæver, az apám, kint állt és latyakot kapart a traktorról. A latyak különösen rossz volt negyvennyolc tavaszán, vagy talán negyvenkilenc lehetett, az egy úgynevezett latyakév volt, ez szabálytalan időközönként fordul elő, amikor a fagyok és az enyhülések különösen gyatrán váltják egymást. Amúgy most jut eszembe, hogy Sztálin nagyjából az idő tájt halt meg, úgyhogy akkor talán már átbillenhettünk az ötvenes évekbe is, a nemjóját, nem állhatom az évszámokat, túlságosan is sok van belőlük, én meg persze a kocsmában voltam minden húsvétkor, és legtöbbször berúgtam és verekedtem, úgyhogy azt nehéz viszonyítási pontként használni. Ezért használom inkább Sztálint. Ő ötvenkettőben vagy ötvenháromban halt meg, ennek utána tudsz nézni, az ilyesmi jóformán minden könyvben benne van, emlékszem, hogy az emberek örültek, hogy meghalt, de néhányan szomorkodtak is. Vegyes reakciók voltak. De éjjel fagyott, és Giæver, az apám, a latyakot verte épp le a tengelyről, a rúddal, mint említettem. A latyak olyan volt, akár a kő, azt mondta, de az a fajta kő, ami darabokra törik, ha ráütsz, nem pedig olyan kő, ami nem törik darabokra, ha ráütsz.

Most egy kicsit elkalandoztam, azt érzem. Ilyen, ha az ember megöregszik, mocsok egy dolog. Várjál csak, ja igen, a malac. Így történt. Giæver, az apám, épp a jeges latyakot verte le, igen, épp itt tartottam az imént, sajnálatos ez, de majd esetleg kihúzhatod ezeket az ismétléseket, ha le akarnád írni, bizonyára ezt akartad, le akartad írni, ugye? Legjobb leírni. Majd kevésbé fog döcögni a beszéd, ha bemelegedtem, mindig ez van, de ritkán van lehetőségem belejönni a beszédbe mostanság, hiszen itt ülök egyedül, no persze, az anyádat leszámítva, meg azt a rengeteg párnáját, úgyhogy marhára nem vagyok már hozzászokva ahhoz, hogy beszéljek, mindannyian így járunk, várj csak, egy nap te is megtapasztalod, már ha nem halsz meg idejekorán, az ilyesmi rendre megesik, és azok, akikkel ez történik, megússzák, hogy zavarodottá és magányossá váljanak, úgyhogy ennek is megvannak a maga előnyei, de hátulütők is akadnak, ó, irgalom. Ott van például Sivert Liaklev, ő már ötvenháromban meghalt, ugyanabban az évben, amikor Sztálin, igen, igen, most már emlékszem, és ugyanabban az évben, amikor ez a malacos dolog történt, ötvenháromban tehát, mert alighogy Sztálin meghalt, Sivert ugratás közben nekiütközött sível a vonatnak, én közvetlenül előtte ugrattam és elkerültem a vonatot, de Sivert ott jött mögöttem, és akkor jött a vonat is, és ez lett Sivert vége. Micsoda pech. Sűrű havazás volt aznap este, és abban az órában általában nem jött vonat, de késés volt, tudod, idefent gyakran késnek a vonatok télen, úgyhogy épp akkor érkezett, amikor Sivert ugratott. És a vonat mindig úton van. Mindig jön. Ebben biztos lehetsz. De Sivertért túl korán jött. Ez tagadhatatlan. Sokan voltak akkor szomorúak idefent. Remek fickó volt a Sivert. A lányoknak tetszett a járása, ez volt a benyomásom. És talán az arca is. Az ilyesmiben nehezen igazodom ki. Nekem átlagosnak tűnt, de ó, nem, a lányok szerint különösen szemrevaló volt. Az összes nőt megkaphatta volna itt a faluban, úgyhogy bizonyos értelemben jó, hogy jött az a vonat. Mellesleg Sivert halála után még sokáig építettünk ott ugratót. Jó móka volt átugratni a sínek fölött. De a Siverttel történtek után jobban körbenéztünk.

Más szóval akkor ötvenhármat írunk, jó, hogy ezt sikerült tisztázni. Látod, kibogozom én a szálakat, csak bele kell jönnöm a beszédbe. Felírtad, hogy ötvenhárom? Jó. Remek. Szóval a tél vége felé járunk abban az évben, és az apám, Giæver, kint áll az udvaron a rúddal, amikor, kapaszkodj meg, arra biciklizik a Iunker. Hát soha azelőtt nem jött egy Iunker sem a tanyához, ahogy sejtheted. Hallatlan. És persze egy Giæver se ment a Iunkertanyára. Egyszerűen nem történt ilyen. Úgyhogy ez már önmagában figyelemre méltó volt. Olyan szokatlan volt, hogy kellett egy kis idő, hogy felfogjam, hogy ez történik. Az ablakból láttam, miközben vizet ittam. Hogy Iunker odabiciklizik azzal a közönséges ábrázatával. A Iunkereket a természet hibásan alkotta meg. Az élet igazságtalan. Egyesek egyenes arcvonásokat kapnak, arányos testet és kimagasló igazságérzetet. Mint mi. Mások kevésbé szerencsések. Felesleges panaszkodni. A természet azt csinál, amit akar. Ez van. Isten visszataszítónak teremtette a Iunkereket, és ez ellen senki nem tehet semmit.

Iunker mögött egy láda volt a biciklin. Zöld és piros szíjakkal volt a csomagtartóra rögzítve. Anélkül, hogy köszönt volna vagy ránézett volna az apámra, elbiciklizett a csűrhöz, és nekitámasztotta a biciklit a falnak. Az apám abbahagyta a latyak leverését, és mintha lassan leengedte volna a rúd végét a föld felé. Iunkert bámulta, aki ráérősen besétált a csűrbe. Azt hiszem, az apám talán megrémült. Nehéz máshogyan magyarázni a dolgot. Sok jót lehet mondani az apámról, akárcsak az összes Giæverről, de kicsit talán túl jóhiszemű volt. Attól tartok, sajnos ezt kell rá mondanunk. De közben megfontolt is volt. Kicsit mintha lassan kapcsolt volna. Végig kellett gondolnia a dolgokat. Mindig három napot szánt arra, hogy bepakolja az autót, ha mentünk valahová. Szerencsére szinte soha nem mentünk sehová. Hisz gondoskodni kellett az állatokról, de azért nagy ritkán megesett, hogy meglátogattuk Giævert, az apám fivérét, aki a határon túl lakott. A határon túl is laknak Giæverek. Jó, ha ezt tudod. Mi terjeszkedtünk. Az fontos. A nemzetség túlélésének érdekében. A Iunkerek kevésbé terjeszkedtek. Ezért rosszabbak a génjeik, torzak és tápanyaghiányosak lesznek és sérvet kapnak. De Giæver, az apám, tehát csak állt és spekulált és képtelen volt bármit is tenni.

Egy perccel később Iunker kijött a csűrből, hóna alatt egy szopós malaccal. Bevágta a malacot a ládába és bekötözte. Giæver, az apám, még mindig nem reagált. Olyan volt, mintha az, ami történt, nem történhetne meg. De hát megtörtént. Én magam is láttam a konyhaablakból. Az apám sokszor beszélt erről azután. Sosem dolgozta fel. Ez egy kudarc volt, ami aztán élete végéig bosszantotta. Csak akkor reagált, amikor a malac felvisított a ládában. Akkorra Iunker már belehúzott, és kifelé tartott az udvarról. Az apám berohant a házba és elővette a puskát. Az előírás szerint a töltények külön voltak elzárva. Mi, Giæverek, követjük az előírásokat, ellentétben a Iunkerekkel, akik kevésbé teszik ezt. Emiatt van például, hogy mi, Giæverek, törődünk a közügyekkel, míg a Iunkerek nem. Egyikük-másikuk próbát tett ugyan a helyi képviselő-testületben az évek során, de természetesen minden egyes alkalommal teljes bukás lesz belőle, és sosem választják újra őket. Túlságosan is sokan foglalkoznak olyasmivel, amihez nem értenek. Eközben Giæver, a nagyapád, hét cikluson át ült a községi tanácsban. Úgyhogy mondhatjuk, hogy van némi különbség.

Az apám kinyitotta a lőszeres fiókot, betett egy töltényt a tárba, kiment a verandára és feltámasztotta a fegyvert a korlátra. Iunker úgy húsz másodpercnyire lehetett attól, hogy eltűnjön a domboldal mögött. Épp elég idő arra, hogy beállítsuk a célkeresztet és figyelembe vegyük a szelet, ami akkor délről, nagyjából négy-öt méter per másodperccel fújt, apám becslése szerint. Mi, Giæverek, jó lövészek vagyunk. Tapasztaltak és megfontoltak. Ritkán kellett megsebesített vadak után mennünk. Általában épp mi vagyunk azok, akik eltakarítanak a Iunkerek után, amikor hason lőnek egy jávorszarvast, ami aztán odafent vérzik ki a domb tetején.

Apám célba vette Iunker hátát, úgy igazította a célkeresztet, hogy az Iunker vállán legyen, a bal vállán, természetesen, mivel a Iunkerek balkezesek, mindig is azok voltak, speciális kialakítású ollókat használnak, mert nem képesek rendesen vágni a normális ollókkal, na, ehhez mit szólsz? De az apám úgy gondolta, mert volt elég lélekjelenléte a gondolkodáshoz, hogy jobb Iunker bal vállát szétlőni a jobb helyett, mármint Iunkernek rosszabb, de jobb Giævernek.

Néhány másodperccel azelőtt, hogy Iunker eltűnt volna a domb mögött, az apám ripityára lőtte Iunker vállát. Egy leheletnyit túlságosan jobbra talált be, úgyhogy a golyó átszakított néhány nyakcsigolyát, ezt írták a boncolási jegyzőkönyvben. Nyakcsigolyák nélkül nem megy. Szóval ez lett Iunker vége. Az volt a meggyőződése, hogy Giæver, az apám tartozott neki egy malaccal. Ez egy téveszme volt. Sok ilyenje van a Iunkereknek. Iunker felesége azt mondta a tárgyaláson, hogy Iunker régóta rendszeresen dörmögött arról a malacról. A Iunkerek sokat nyavalyognak. Fene tudja, mire gondolnak. Hónapokon át dörmögött arról, hogy szerinte az apám tartozik neki egy malaccal. Végül azt mondta a feleségének, hogy most fogja magát, felbiciklizik a Giævertanyára, és elhoz magának egy malacot, mert ami sok, az sok. Ezt mondta Iunker, a felesége szerint. Nem volt világos számára, hogy Iunker honnan vette, hogy Giæver, az apám, tartozik neki egy malaccal, de így gondolta, és így is kellett lennie, és a felesége nem tudta lebeszélni róla.

Az apám és én sokáig futottunk körbe-körbe az erdőben, mire megtaláltuk a süldőt. Halálra volt rémülve, egy gyökér alatt bújt el. Az apám hallani se akart arról, hogy fáj a karom, ilyen volt ő, bulizhatott meg verekedhetett az ember, de ha megsérült, akkor azt el kellett titkolni. És nagyon szerette azt a malacot, úgyhogy több órán át gürcöltünk, mire végre sikerült kihúznunk a malacot a gyökér alól, és az apám azt mondta, hogy karácsonykor megesszük, és megemlékezünk a napról, amikor átpuffantotta Iunkert a másvilágra.

De amikor visszaérkeztünk a tanyára, az apámat letartóztatták. Kiderült, hogy nem szabad Iunkereket lőni. Az apám szerint jogos önvédelem volt, hiszen Iunker ellopta a malacot, de úgy tűnik, malactolvajokat lelőni nem számít jogos önvédelemnek, ne tőlem kérdezd, miért. A társadalom nem fogadta el apám lövését, de az persze nem volt nagy ügy, hogy Iunker ellopta a malacot, míg az, hogy Giæver, az apám, vállon lőtte, igaz kicsit jobbra, úgy, hogy magával rántotta a nyakcsigolyát, na azt már nem tűrte. Persze nem az apám hibája volt, hanem az úté. Rossz volt az út. A társadalom elhanyagolta. Gödrök voltak rajta, és a gödrök miatt Iunker imbolygott. De ó, nem. Az apámnak egyedül kellett elvinnie a balhét, és amikor eljött a karácsony, nem lett malac, csak börtön. Sok évet ült az apám. Úgyhogy mondhatni, úgy nőttem fel, hogy az apám börtönben ült. Nem voltam már ugyan gyerek, de azért nem volt olyan könnyű. Bizonyára másmilyen lettem volna, ha az apám otthon lehetett volna. Jobb, valószínűleg. Jobbá válhattam volna. Nem mintha most nem lennék jó. De lehettem volna jobb. Mély nyomot hagytak bennem a történtek. Most aludnom kell. Te meg szépen beülsz a kamrába és letisztázod, amit írtál, aztán majd holnap beszélünk. Folyton olyan fáradt vagyok. Ez a Iunkerek hibája. Bár a betegségé is. A kettő kombinációja. De főleg a Iunkereké. Pokolba velük.