G. Fodor Gábor

ORBÁN

kontra

Soros

Három fejezet Orbán és Soros
négy évtizedes küzdelméről

Budapest, 2024

Sorozatszerkesztő
Békés Márton

Szerkesztette
Fekete Rajmund

Korrektor
Soltész Márton

Borítóterv
Takács Tamás Péter

EPUB
ElektroPress

ISBN 978-615-6200-73-0
ISSN 2786-1783

Fotó
Orbán Viktor © Miniszterelnöki Sajtóiroda
Soros György © Eric PIERMONT/AFP/Europress

© G. Fodor Gábor, 2024
© Közép- és Kelet-európai Történelem és Társadalom
Kutatásáért Alapítvány, 2024
Felelős kiadó az Alapítvány főigazgatója

Soros Györgynek

Előhang

Ez a könyv két kimagasló tehetségű magyar emberről szól. Az egyik évtizedekkel idősebb a másiknál, mégis kortársaknak mondhatók. Útjaik többször keresztezték egymást. Voltak időszakok, amikor úgy tűnt, hogy együttműködhetnek. Az idősebb: Soros György már meglett, kőgazdag, ereje teljében lévő férfiként, tele társadalomátalakító tervekkel érkezett 1984-ben a magyar politikába. Hamar megállapodott a pártállam fejeseivel és útjára indította a Soros Alapítványt, ami azóta az egész világon fogalommá vált. (Első ösztöndíjasai között voltam.) A fiatalabb, Orbán Viktor az évtized végén robbant be a magyar politikába, és mindjárt a rendszerváltoztató erők vezetőjévé, az új, demokratikus Magyarországot akarók reményének megtestesítőjévé vált. Soros is rögtön meglátta benne a jövőt, és külföldi tanulmányúttal támogatta. Lehetett volna ez egy gyönyörű barátság kezdete.

Nem az lett. Mert Orbán nagyon hamar felismerte, hogy ami ingyen van, az kerül a legtöbbe. Országgyűlési képviselőként, a Fidesz elnökeként nem fogadta el többé Soros támogatását, lemondott anyagi segítségéről.

Hogy cselekvési szabadságát megőrizhesse.

Egymást soha szem elől nem veszítve, a nyilvánosság számára látható módon évekig nem keresztezték egymás útját.

2015-ben azonban Európa jövőjéről volt szó. Orbán a magyar nemzeti hagyományoknak megfelelően, hazája, a magyarság és a kereszténység védelmében elutasította, hogy Európa önként megnyissa kapuit a más kultúrájú, más vallású és más civilizációjú új honfoglalók előtt. Látta, hogy a beözönlés mögött Soros és szervezetei állnak. Úgy döntött, hogy leleplezi Soros tervét, ami 1 millió ember betelepítését tűzte ki célul.

Hadat üzent tehát Sorosnak, aki akkorra a világ egyik legbefolyásosabb embere volt, lekötelezettjei ott ültek az európai kormányokban, parlamentekben, az amerikai politika sűrűjében, a nemzetközi szervezetekben, és az addigra a világ minden táját behálózó, általa pénzelt civil szervezetekben. Orbán Soros arcával plakátolta ki Budapest és egész Magyarország utcáit. Mindenki előtt nyilvánvalóvá tette, ki is ő valójában, és hogy mire készül, mit tervez Európa és hazánk ellen. Fellebbentette a fátylat az általa irányított és pénzelt politikusok, civil- és segélyszervezetek, a neki szolgáló objektív-független szakértők és médiamunkások hadáról.

Ehhez hatalmas bátorságra, elszánásra, rettenthetetlen kitartásra volt és van Orbánnak szüksége. A háború ugyanis közte és Soros között azóta is tart.

Kettejük párviadala mindkettőjük személyes ügyévé vált.

Miután Soros és szervezetei az egész világot behálózzák és mindenhol ugyanúgy, ugyanazokért a célokért, vagyis a hatalom megragadásáért tevékenykednek, az ellene küzdők az egész világon feszült figyelemmel és csodálattal vegyes drukkolással figyelik Orbánt, aki helyettük és értük is vállalta, hogy legyőzi a sárkányt.

Orbán és Soros párviadala mára a világpolitika fő frontjává vált. Az egyik oldalon a szuverenistákat képviselő Orbán áll, a másikon a globalista, egyneműsítő, birodalmi erőket megtestesítő Soros.

Soros minden eszközt bevet Orbán és követői megbuktatása, ellehetetlenítése érdekében. De miután Orbán nemcsak őt, de a módszereit is közszemlére tette, mindenki számára világossá vált, mit is akar.

Neve fogalommá vált. Ma a globalista, birodalmi, kívülről jövő elnyomó törekvések gyűjtőneve: Soros. A világ egyik legmegvetettebb emberévé vált.

Orbánt ez a küzdelem világszerte ismertté, elismertté és népszerűvé tette.

Világsztárrá.

De a háború még folyik.

G. Fodor Gábor könyve erről a párviadalról szól. Lényegre törően és közérthetően világít rá a célokra, az okokra és a mögöttük meghúzódó eltérő világképekre.

Egy hazafi és egy világfi harcára – a jövőnkért.

Schmidt Mária

„Az ördög elűzésére, ha az Írás szavának nem enged, legjobb mód az,
ha csúfot űzünk belőle, mert a gúnyt nem bírja elviselni.”

Luther Márton

2017

A globális mérések kezdete óta ez a Föld második legmelegebb éve. Nálunk a tavasz után a nyár is forróbb és kissé szárazabb, mint a korábbi években. A középhőmérséklet csaknem 2 fokkal haladja meg a normál értéket.

Ez az az év, amikor Brazíliában meggyilkolják a Lambada című világsláger előadóját. Itthon eltűnik VV Fanni.

Európát terrortámadások rázzák meg. Ariana Grande koncertjén a Manchester Arenában, Londonban, Stockholmban, Barcelonában egymást követik a merényletek.

Ha már merényletek! Az év elején beiktatják hivatalába Donald Trumpot, az Amerikai Egyesült Államok 45. elnökét. Elindul a Brexit. Magyarországot pedig júliusban óriásplakátok lepik el. A plakáton egy vén úriember látható, mellette pedig a felirat: „Ne hagyjuk, hogy Soros nevessen a végén!”

Mindenki érzi, hogy ez egy, a szokásosnál is melegebb nyár lesz.

I.

Borostás idők

1806

Pont akkor.

A legenda szerint éppen azon a napon, amikor Napóleon legyőzi a poroszokat és csapatai élén győzedelmesen bevonul Jénába, Hegel, a nagy német filozófus, tudomást se véve arról, hogy mi zajlik körülötte, éppen fő műve utolsó oldalain dolgozik (azok a fránya határidők!). Csak akkor vesz tudomást arról, hogy körülötte zajlik a történelem, amikor egy eltévedt lövedék csapódik az ablakba, üvegszilánkot repítve az asztalra, amely fölé görnyedve épp a kéziratát rendezi. Pont akkor megy ki a ház erkélyére, amikor a meghódított városba a csapatai élén bevonuló Napóleon elhalad előtte. Csaknem földbe gyökerezik a lába, ahogy meglátja a világlelket, aki mintegy az isteni szándék szolgálatába állított emberi eszközként egyetlen pontba, egy lovon ülő alakba sűríti a világot. A filozófus elragadtatással nézi a császárt, ahogy átlovagol a városán.

Hogy mi köze ennek a beszédhibás, rideg családi környezetben felnőtt német filozófusnak a mi történetünkhöz? Talán az, hogy a legnagyobbak is tévedhetnek.

A mi kultúránk nem egypólusú. Nem tudjuk egyetlen vonatkozásban elgondolni a világot. Itt van például a kétarcú Janus, aki képes volt nemes tettekre, ahogy gyalázatosakra is, így olyan, mint maga a nyugati civilizáció: két, egymással viszálykodó fivér egymást feltételező összeférhetetlensége, amelynek mélyén ott fészkel a jó és a gonosz.

Az is a mi kultúránk alapvetése, hogy a jó és a gonosz kérdését általában azok feszegetik, akik a jó oldalon állnak, mert még egy ilyen zaklatott világnak is, amiben élünk, szüksége van az igazságra. De mi az igazság? Ha a te igazságod a tiéd, az enyém meg az enyém, akkor be leszünk zárva a jóval és rosszal kapcsolatos értelmezéseink közé, és az igazságküzdelmeinknek sohasem lesz vége. A történelem nem jut nyugvópontra.

Mi van tehát akkor, ha nem egy hegeli világszellem van, hanem kettő? Két egymással viaskodó, egyúttal egymást feltételező világerő. Két szellemi álláspont, két világnézet, két politikai pozíció. És ezek megtestesüléseként két ember van ott a dolgok mögött, és bennük, kettejük párbajában sűrűsödik össze az a világ, amelyben élünk.

És mi van akkor, ha történetesen ez a két ember – akikben úgymond megtestesül a világszellem – magyar? Mindkettő harcos. Mindkettő szereti jártatni a száját. Mindkettő elmeséli a saját történetét. A világot pedig mindig meglepi, hogy a magyarok milyen őszintén beszélnek a saját gondolataikról.

Na jó, de honnét tudjuk, hogy ők azok, hogy rájuk kell figyelni, és éppen az az, amit látunk? Hát onnét, hogy pont itt és pont most! Vagy, ahogy majd a történetírók mondják: pont akkor.

* * *

Hegel szerint a történelem néma és nagy eseményei legtöbbször csendben történnek meg (lehet, hogy ebben is téved). De az biztos, hogy történetünk két hősének a szembenállása jó sokáig alig észrevehető, sőt, kezdetben mintha nem is szembenállás, hanem inkább egyezés, a közös szándékok és célok jellemezték volna őket. Találkozásaik is ritkák és alkalomszerűek, mindig civilizált hangnemben és kulturáltan zajlanak. Nyoma sincs a kettejük kibékíthetetlen konfliktusának. Pedig mindkettő az egymásnak feszülő igazság – még akkor is, ha ez rejtve marad egy láthatatlan, szemmel alig észrevehető, eddig meg nem írt politikatörténetként. De mivel mindketten a maguk módján egy-egy abszolútumot képviselnek, összecsapásuk végül is elkerülhetetlen.

Két kimagaslóan tehetséges magyar ember mintegy négy évtizeden át tartó kapcsolatát, egymást keresztező, egymást gáncsoló törekvéseit meséli el ez a könyv. Egy semmiből jövő felcsúti srác (Viktor) és egy Budapesten született, emigránsként előbb Londonba, majd Amerikába távozó magyar zsidó fiú (Soros) történetét. Az egyikből Magyarország rekorder miniszterelnöke, a másikból a világ talán legnagyobb hatalmú milliárdosa, egy New York-i bankár, egy állam nélküli államférfi lesz. Egy sorozatban, demokratikusan és rendre nagy fölénnyel megválasztott elsőszámú politikai vezető és egy senki által meg nem választott, a nemzetállamokat folyton veszélyeztető spekuláns, egy másik igazi Number One párbaja zajlik a szemünk előtt. Egy szuverenitását védő közép-európai ország és egy káoszkeltésben érdekelt globális méretű birodalom hol látható, hol láthatatlan küzdelme, ahol az esélyek egyenlőtlenek. Egy modern kori Dávid és Góliát története a 20. század fordulóján és az új század hajnalán, vagy másként – mivel mindketten magyarok –, a népmesék nyelvén szólva: a legkisebb királyfi és a hétfejű sárkány sztorija ez, ami jó sokáig fogva tartja majd az emberi képzeletet.

1984

Éva ment ki elé a repülőtérre – mi mással, mint egy 601-es Trabanttal (már az autó elnevezése is sokatmondó: útitárs, követő, csatlós). A férfi ruganyos léptekkel indult el az autó felé, majd nagy lendülettel beszállt az anyósülésre. Most érkezett meg Amerikából, szeretett volna már a szállására érni. A nő beszáll a vezetőülésre, majd egyszer csak lehajol a férfi lábai közé és elkezd matatni valamit. A férfi nem értette, hogy mit akar ez a fiatal lány. Pedig Éva csak annyit akart, hogy beinduljon az autó. Ezt a duroplasztból készült kis műanyag kasztnit ugyanis csak úgy lehetett elindulásra bírni, ha a vezető kioldja az elzáró csapocskát, amit a zseniális keletnémet mérnökök hová máshová, mint az anyósülés elé, a lábtérbe álmodtak meg. Oda kellett tehát lehajolni, nyitni-zárni. A férfi azt morogta magában, hogy ilyen nincs! Ilyen nincs, hogy egy autót így csinálnak meg!

A férfi, akit Soros Györgynek hívtak, a szocializmus legtöbbet vásárolt népautóján morgolódott. Fogalma sem volt róla, hogy mindenki Trabijából a szocialista luxus, egyben sokféleség iránti igény jegyében készült Limuzin, Deluxe, nyitott fedeles, automata kuplungos és katonai változat is (ez a Kübel és a hétköznapok emberei számára a Tramp – nem, nem az, amire ma gondolunk). Mint ahogy azt sem sejthette, hogy csak néhány év és összeomlik ez az egész kóceráj, a Trabant gyártásával is felhagynak majd, és ez a „kicsi csoda” – a rendszerváltoztatás szimbólumaként – a megszállott veteránautó-gyűjtők legféltettebb kincsévé válik.

* * *

1984-et írunk.

Ez pont olyan év volt, mint a többi. Ugyan mocorognak az emberek és a dolgok, de nincs lényeges változás. A hatalmon lévők hatalmaskodnak, az ellenzékiek ellenzékieskednek. Szarszag van, béke és nyugalom. A Szovjetunióban két év alatt két főtitkárt temetnek el, de a vörös csillag, úgy tűnik, az ércnél is maradandóbb (aere perennius). Jelent ugyan némi izgalmat, hogy a baráti országok bojkottálják a Los Angeles-i olimpiát, de mégiscsak az a helyzet, hogy Carl Lewis olimpián elért négy aranyérmére még ma is sokan emlékeznek, míg arra, hogy ki nyerte Kurszkban a szocialista országok pótjátékán (az úgynevezett Barátság Játékokon) mondjuk a rúdugrást, az már egymillió dollárt érő kvízkérdés lehet. Az Ifjúsági Magazin slágerlistáján Dolly Roll Gina című száma a befutó (Dolly három száma is az első tízben van). Hogy ez jelent-e bármit is, azt senki se tudja. Néhányan azért sejtik, hogy annak viszont lehet jelentősége, hogy a szamizdat Szabad Idő Kiadó megjelenteti Arthur Koestler Sötétség délben című regényét. Talán annak is, hogy Margaret Thatcher személyében először látogat brit miniszterelnök Magyarországra, és idejön a nyugatnémet kancellár, Helmut Kohl is – az ugyanakkor mégiscsak a mozdulatlanság jele, hogy a véreskezű lengyel Wojciech Jaruzelski tábornok is meglátogat minket. Stabilitás van és nyugalom. A fene-nagy állandóság közepette azért mégiscsak érezni, mintha döcögne a szocializmusépítés. Az év során jó néhányszor jelentenek be jelentős központi áremeléseket, miközben a Magyar Nemzeti Bank újabb és újabb hitelt vesz fel a Világbanktól és a Nemzetközi Valutalaptól is. Mindenki tudja már, még ha nincs is kimondva: el vagyunk adósodva, le vagyunk gatyásodva. A televízió és a rádió még mindig nem számol be mindenről, amiről az emberek tudni szeretnének, és ezt természetesen az emberek is tudják. Egy ekkor készült közvéleménykutatás szerint a megkérdezettek fele azt mondja, hogy a televízió, a rádió és az újságok még mindig nem tájékoztatják elég őszintén a lakosságot. Igaz, a megkérdezettek közel kétharmada azt mondja, hogy az emberek egy része nem is elég érett ahhoz, hogy mindenről őszintén lehessen velük beszélni. No comment. Marad akkor a fogyasztás: a koloniál szekrénysor, a víkendház-építési láz és a pornó a külföldről dugiban behozott VHS-kazettákon. Megyünk előre! Már az is egyfajta élvezet, hogy nyolc év megfeszített munka után Budapest népe végre birtokba veheti a Skála Metró Áruházat, a Bécsben rendezett Miss Európa szépségversenyen először indul magyar versenyző, aki rögtön a dobogó harmadik fokára állhat fel, a MOKÉP Budapesten megnyitja első videókölcsönzőjét, és nemsokára sor kerülhet majd az első szexológiai konferenciára is.

Orwell nem egészen így képzelte a megvalósult ‘84-et...

Igaz, ami igaz, azt viszont még legvadabb álmaiban sem gondolta volna, hogy a kommunisták beengednek ide egy gazdag amerikait, és megengedik neki, hogy azt támogasson, akit csak akar.

Ez az az év ugyanis, amikor megalakul az úgynevezett MTA–Soros Alapítvány Bizottság.

* * *

Ilyen még sosem volt a szocializmus dicsőséges történetében, és el lett döntve, hogy lesz! És mivel el lett döntve, akkor ez már Kádárnál is járt („láttam”), és akkor ez most már van.

Ez azért mégiscsak felvet néhány kérdést.

1984-ben a Szovjetunió a csúcson van, és beengednek ide egy amerikás nagybácsit. Önmagában is rendkívül izgalmas kérdés: hogy lehet, hogy a nyolcvanas évek közepén a komcsik hozzájárulnak ahhoz, hogy Magyarországon megkezdje működését egy Soros Alapítvány (még akkor is, ha vegyes bizottság képében áll fel), aminek a névadója egy imperialista, amerikai, cionista meg nem-tudom-micsoda ember, és egyszer csak megengedik neki, hogy Magyarországon legyen egy bejegyzett alapítványa (a szocialista jog nem ismerte az alapítványi jog fogalmát). Létrejön tehát egy gazdag amerikai alapítványa a Párt legmagasabb szintjeivel együttműködve. Mégis, hogy van ez? Szóval: miért pont akkor, miért éppen Magyarországon, és miért éppen Soros?

Valamikor 1983-ban megcsörren a telefon Janiék lakásában. „Halló! Soros György vagyok, azért keresem, mert azt szeretném, ha maga lenne a titkárom.” Betlen Jánost, aki ekkor a Rádióban dolgozott és fordításokból élt, baráti szálak fűzték azokhoz a liberális ellenzéki figurákhoz, akik, miután Magyarország belépett a Valutaalapba és a Világbankba, rendszeresen utaztak nyugatra Soros pénzén. Azt gondolta magában, miközben hallgatta Sorost, hogy „akkor ez biztos a CIA, de nem baj! Amerika demokrácia. Ha ezt, ami itt van, alá akarják aknázni, hát tessék, én benne vagyok!”

És hogy miért éppen Magyarország? Talán azért, mert Magyarország végül is nem fontos. Magyarország végül is senkit sem érdekel. A két nagy birodalom perifériáján van. Miért ne lehetne akkor ez egy pilotproject – akár az amerikaiak, akár az oroszok számára? Ha befullad, vagy az egyik, vagy a másik leírja a veszteséget. Nem nagy tétel.

Talán ez, talán más magyarázza, hogy Soros egy olyan embert talál meg személyes képviselőjének, főemberének, az alapítványa vezetőjének, aki vádlott volt a Nagy Imre-perben, de aztán az egész komcsi rendszerben végig ott van. Egy bolsi, sőt egy magas rangú KGB-tiszt. Vásárhelyi Miklósról van szó. Azt mondják róla a barátai, hogy kanyarokkal teli, küzdelmes élet az övé, amely ezernyi tapasztalattal van tele, de becsülni való, hogy mégiscsak szembe mert nézni saját gyarlóságaival és tévedéseivel – hát, így is lehet fogalmazni. Vásárhelyi ugyanúgy Fiumében született, mint Kádár, csak míg ő egy polgárcsaládban, Kádár lelencgyerekként. Öt év különbséggel, egymástól alig háromszáz méterre látták meg a napvilágot. Vásárhelyinek olasz volt az anyanyelve, rajongott Rómáért, és a harmincas években lelkes fasiszta lett. Aztán kiábrándult az egészből, vett egy-két kanyart, majd lelkes kommunistává vált. Utóbb Soros lelkes magyarországi helytartója, sok-sok éven át, egészen 2001-ben bekövetkező halálig.

Ez az ember volt az, aki elvitte Sorost a Bibó Szakkollégiumba.

* * *

Igazából nem is így hívták, mert nem hívhatták így. A szakkollégisták a lázadás szellemében maguk között nevezték Bibónak a szabadság kis köreiről álmodozó, elhallgatásra kényszerült magyar jogtudós, Bibó István után. Hivatalosan Jogász Társadalomtudományi Szakkollégium volt az elnevezése.

Vásárhelyi többször is járt a srácoknál. Elmondta nekik, hogy van itt egy érdekes cucc: létrejött egy amerikai milliomos közreműködésével egy alapítvány, aminek az a célja, hogy önálló civil kezdeményezéseket támogasson. Ide fog utazni Soros valamikor, és akkor ő elhozza a szakkollégisták közé, mert talán érdekes lenne megismerkednie a kollégiummal.

Így is lett – de az is lehet, hogy ez már 1985-ben volt.

Harmincan, maximum negyvenen lehettek abban az alagsori szobában, ahol majd évek múlva a Fidesz is megalakul. Senki se tudta, hogy ki ez a pasas. Annyit tudtak csak, hogy egy gazdag amerikai fickó, akinek vannak magyar gyökerei és akar valamit csinálni Magyarországon.

Ketten jöttek. Vásárhelyi és Soros. Nem volt semmi hivalkodó Sorosban, de nem is egy apparatcsik benyomását keltette. Jó ízlést tükröző, zakós úriembernek tűnt, ami azért mégiscsak elütött az elvtársszürke, öltönyös pártvilágtól éppúgy, mint ahogy a magyar értelmiségi megszokott outfitjétől, a pulóveresek, kitaposott cipősök táborától. Nem vette körül semmi felhajtás. Nem állt fekete Merci az utcán, nem voltak testőrök, nem volt kíséret. A találkozót egyórásra tervezték, aztán két és fél óra lett belőle. Soros nem akart elmenni, láthatóan fel volt dobódva.

Távozóban végig szuperlatívuszokban beszélt Vásárhelyinek a kollégistákról: „Miklós! Te egy zseni vagy, hogy elhoztál ide!” Olyan nagy hatást tett rá az este, hogy eldöntötte, ezt a szakkollégiumot úgy, ahogy van, támogatni fogja. Ez a jövő.

A kollégisták egyik legeszesebbje, akinek az agya úgy vágott, mint a penge, aki annak a néhány fős radikális társaságnak volt a vezéralakja, akik le akarták verni a világot, és a szakkollégiumot addigra már kiforgatták a sarkaiból, szóval Viktor azon az estén nem volt ott.

Viktor tudta, hogy jön hozzájuk egy amerikai milliomos, de halványlila gőze sem volt róla, hogy ki ez a pasas. Elment inkább focizni.

Borostás idők voltak.

Nemcsak azért, mert Viktor ekkor még szakállas és csapzott hajú volt (egy évben egyszer-kétszer ment el fodrászhoz, ahol 0,3-assal letolták a haját, aztán hadd nőjön!), hanem azért is, mert ez volt a hőskor.

Viktor nem ismeri még Sorost. Soros sem ismeri még Viktort (ezért nem is hiányolja az estéről). Egyikőjüket sem ismeri az ország. Még nem tudjuk, és ők sem tudják, hogy évtizedekkel később Viktor kell majd ahhoz, hogy megtudjuk, ki Soros, és Soros kell majd ahhoz, hogy a világ megtudja, ki Viktor.

Viktor ekkor még alig múlt húsz, Soros meg túl van már az ötvenen. Egy szemtelen, lázadó egyetemista és egy szenvtelen, pénzzel és hatalommal bíró börzés, akiknek mégis nagyjából egyidőben indul a politikai aktivitásuk.

Ez lehetetett volna az első találkozás. Nem így lett. Valami mégis elkezdődött.

* * *

Soros belelendült.

1989-ig a Soros-birodalom 475 – no nem tankja, hanem – fénymásolója érkezett az országba. Túl azon, hogy a korabeli fénymásolók csaknem akkorák voltak, mint egy személyautó, a fénymásoló a szocialista Magyarországon maga volt a csoda, és persze felért egy forradalommal. A gondolattól, a gondolatok megosztásától rettegett a rendszer. Ha beteszed a papírodat, amin rajta van a gondolat, néhány pillanat, és ott van előtted, mondjuk, harminc másodpéldány. Hihetetlen! Csóválták is a fejüket az elvtársak. Ahol volt egyáltalán korábban fénymásoló, azt rácsok mögé zárták, a szobát bekulcsolták, és nyilvántartást vezettek minden egyes lapról. A fénymásoló a szocialista rendszerben olyan volt, mint a nyomdagép elterjedése a középkorban: ördögi masina. Ahogy Luther gyártotta a „szamizdatjait”, úgy gyártották az ellenzékiek is a maguk felbujtó szövegeit. 1517 márciusa és 1520 nyara között mintegy háromszázhetven kiadás jelent meg Luther prédikációból. Az ördögi masinát azonban ördögi célokra is lehetett használni. A nyomdagép elterjedése a Malleus maleficarum, azaz a Boszorkánypöröly elterjesztését is lehetővé tette, amely – az ördög bosszantására – törvényesítette a boszorkányüldözést. Mint ahogy Christopher Marlowe Doctor Faustus című munkája is a nyomdagépnek köszönheti hatalmas karrierjét, a kor olvasói számára teljességgel hihetőnek tűnt, hogy egy német tudós eladja a lelkét a sátánnak huszonnégy év korlátlan hatalom és kéj fejében. Szóval, a xerox, akárcsak a 16–17. században a nyomdagép elterjedése, a szocialista rendszerben is elhintette a magját a felforgató gondolatoknak. Meghívók, programok, brosúrák, könyvek, korábban elhallgatott cikkek lettek sokszorosítva, és beindult az erjedés.

Amikor Soros fénymásolója megérkezett a Bibóba, rögtön riadó lett. Kiszállt a pártbizottság. Megnézték, mert nem hitték el, mi történt. Szabályzatot alkottak rá, hogy ezt azt ördögi fenevadat gondosan, ráccsal lezárt szobában kell elhelyezni, biztonsági zárakat kell felszerelni, naplót kell vezetni róla, pontosan darabszám szerint beírni, hogy ki, mit és hány példányban másolt, és annak mi a tartalma. Pluszban még őrjöngés lett mellékelve hozzá, hogy aki ezt megszegi, azt azonnal kirúgják!

Hát, megszegték, és nem rúgtak ki senkit. A gondnokot meg szépen megkérték, hogy ne gondoljon semmire.

* * *

Az úgynevezett eszközbeszerzésen túl a Soros Army másik atomfegyvere az ösztöndíjprogram volt. A szocialista rendszer egészen addig nem engedte, hogy a fiatalok idejekorán ki legyenek téve a kapitalista hatásnak. Ezen a lélektani határzáron ütött rést Soros.

A szakkollégisták közül Szájer József ment ki az elsők között, méghozzá Oxfordba (őt követi majd később a Fideszből Németh Zsolt és Viktor is). És hát milyenek a magyarok? A maroknyi magyar rögtön meg is alapította az Oxfordi Magyar Társaságot. Jó okuk volt rá, és ki gondolta volna, hogy ennek a nagyhírű egyetemnek az első dokumentált hallgatója szintén magyar volt: Nicolaus clericus de Hungaria. Ördögi nép ez a magyar, mindenütt ott van! Szájer úgy jött haza Angliából, hogy tudta már, hogy is működik egy szabad társadalom, és azt gondolta, hogy fel kell tenni a kérdést: tényleg lehetetlen-e idehaza a rendszer megváltoztatása? Ennél a kérdésnél született meg a nem sokkal később megalakuló Fidesz hajtóenergiájául szolgáló mondat: a kételynél mindig is erősebbek az esélyek, bármilyen csekély is a remény, érdemes megpróbálni.

Mások máshová jutottak el: Várhegyi Attila az Egyesült Államokba. Ott az amerikai külügy által kivezényelt idegenvezetőjük egy Saint Louis-beli emigráns magyar volt, aki elmondta, hogy neki minden este jelentést kell írnia róluk. Abból építik a profilt. Hát így ment ez!

Sorra jöttek a lehetőségek, és sorra mentek a magyarok. Igen, Viktor is kiment Oxfordba, de a tervezett kilenc hónapból csak alig négyet töltött a Pembroke College-ban. Hazahívta a politika.

* * *

Viktor egy külön történet.

Az az igazság, hogy már a kezdetek kezdetén mindenki el volt ájulva tőle. Ha megszólalt és beszélni kezdett, mindenki rá figyelt. Amikor kiment Angliába, felkereste egy forgatócsoport, meghívták ebédre. Az ebéd után kénytelenek voltak megállapítani, hogy nem Viktor ebédelt velük, hanem ők ebédeltek Viktorral.

Viktor okos volt, bátor és vad.

S még volt egypár ilyen kezelhetetlen fiú a szakkollégiumban. Pista nem bírt velük. Stumpf István, a szakkollégium igazgatója pártkarrierben gondolkozott, a belügyminiszter lett az apósa, és a fiúk nem könnyítették meg a dolgát. Stumpf azonban mindig megvédte a hátsó felüket, igaz, azt is gondolta, hogy civilizálni kell a vadakat, máskülönben baj lesz. Ezért beajánlotta őket Gyurgyák Jánosnak, hogy majd a szellemi munka, a folyóirat-szerkesztés leköti a fölös energiáikat.

Nem kötötte le.

A srácok Váltóláz néven akartak lapot csinálni, ebből lett aztán a Századvég.

A vadak azonban vadak maradtak.

Egy alkalommal Soros Stumpf egyik óráját látogatta meg, amit a Századvég Politikai Iskolában tartott, és arról volt szó, hogyan kell egy politikusnak öltözködnie. Bejött egy öltöztető és elmondta, mi illik össze mivel, és mi nem. Soros a leghátsó padban ült és csóválta a fejét. Nagyon nem tetszett neki az, amit látott. Ő azért szerette ezt a társaságot, mert magukat adták, azt mondták, amit gondoltak, ezek meg arra akarják itt megtanítani őket, hogy ugyanolyanok legyenek, mint a nyugati politikusok.