Dominique Roques

A parfümök nyomában

Apámnak,
aki megmutatta a fákhoz vezető utat

„Állj meg a föníciai pultok előtt,
válogass a jó portékák között,
ébent, gyöngyházat, borostyánt, korallt
és mindennemű édes illatot”

Konsztandínosz Kaváfisz:
Ithaka (ford. Somlyó György)

ELŐSZÓ

A világ betakarítói

A parfümök mindannyiunk számára ismerős, mégis rejtélyes dolgok. Felkavarják a szagláshoz kötődő emlékezetünket, olyan pillanatképeket hívnak elő gyerekkorunkból, amelyek épp oly élénkek, mint amilyen megfoghatatlanok. A hatásuk alul nem lehet kibújni. Mindenki hordoz ilyen illatemlékeket, az orgonával telített szellőét, a rekettyebokrokkal szegélyezett vidéki útét, a szerettei illatát. Én magam is tisztán emlékszem egy pillanatra gyerekkoromból, az erdőből. Május volt, és a rambouillet-i erdő óriási tölgyfái között a levegő a gyöngyvirág illatával volt terhes. Lenyűgözött és fölkavart ez az anyámat idéző illat: Diorissimót használt, a kis fehér virágcsengettyűk előtt tisztelgő fényűző parfümöt. A szaglás és az emlékezet együttesen váltja ki a meghitt ismerősség érzését, emellé társul az egyes kompozíciók titokzatos megidéző képessége, s ezek mind egyszerre hatnak, amikor egy illatos üvegcsét felnyitunk. A parfüm először megnyugtat, emlékeztet önnön valónkra, majd saját, kibontakozó meséjével elbűvöl.

Gyümölcsök és virág és ágak lombja… Verlaine ismerős sora lírai ízelítőt nyújt a természet illattárából. De menjünk tovább: ott vannak még a gyökerek, a héjak, a faanyagok, a zuzmók, a magvak, a rügyek, a bogyók, a balzsamok és a gyanták. A növények világának minden megjelenési formája esszenciák és kivonatok forrása, s ezeknek köszönhetjük a parfümök létét. Az illatos molekulák kémiájának tudománya a tizenkilencedik században alakult ki, de a természetes anyagokat önmagukban már három évezreddel azelőtt is használták parfümként. Bár a szakmán belül ezek már a luxus jelképei, a parfümőrök a mai napig elszánt szerelmesei ezeknek a természetes illatanyagoknak. Alkotásaik gazdagabbá és összetettebbé válnak általuk; némelyikük tulajdonképpen önmagában is parfümnek tekinthető.

Mielőtt elpárologna a bőrünkről, a formula egy pillanatra elidőzik, hogy elmesélje számos alkotóelemből összeálló, szövevényes történetét. Kémiai alapanyagok esetében laboratóriumokról mesél; de virágokról, fűszerekről és gyantákról, ha természetes készítményről van szó. A lepárlás valamely módszere révén ezekből a növényekből illóolaj, abszolútum vagy rezinoid{1} lesz, hogy így egy parfüm összetevőjévé válhassanak, elfoglalva helyüket a szintetikus molekulák mellett. A természetes alapanyagok szaglószervünk által szinte felfoghatatlan mélysége nélkülözhetetlenné teszi a kifinomult illatszerekben, és mindig kiemelkedő szerepet kapnak a parfümházak reklámanyagaiban.

Az esszenciáknak saját történetük van, ami szól régiók, tájak, talaj és klíma együttes hatásáról, s emberek munkájáról: olyanokéról, akiket gyökereik szorosan az adott termőterülethez kötnek, és olyanokéról, akik csak átmenetileg fordulnak meg ott. A parfümiparnak mindig is szüksége volt – és mindig is lesz – favágókra az olyan aromás fák, mint a cédrus, a sasfa (az oud alapanyaga) és a szantálfa miatt. Szükség van azokra, akik begyűjtik a vadon termő növényeket: a borókabogyót, a balzsamos szuhar ágait és a tonkababot. A nedveket és gyantákat felfogó, a fákat tömjénért, benzoéért és perubalzsamért kopogtató emberekre. A virágok, levelek és gyökerek, például a rózsa és a jázmin, a vetiver és a pacsuli termesztőire. Azokra, akik a citrusfélék, például a bergamott és a citrom gyümölcsét préselik. A fuvarozókra és a kereskedőkre, az arábiai karavánokkal vándorlók leszármazottjaira és a hajósokra, akiknek az India és a mediterrán vidék közötti összeköttetés köszönhető. És végül a desztillálást végzőkre: a rózsavíz mestereire, az esszenciák alkimistáira egészen a tizenhetedik századig visszamenőleg – az anyagok kémiai kivonására képes szakemberekre, és a modern kor kémikusaira. Egy olyan közösségre, ami egyszerre sokféle és szétszóródott, tagjai sivatagokban és erdőkben végzik a betakarítást, kapával és traktorral dolgoznak, üzleteket kötnek – hol törvénytelenül, hol átláthatóan –, s közben talán nincsenek is tisztában vele, hova kerülnek a termékeik, de az is lehet, hogy elismert parfümkészítők és kiváló gyártók képviselői látogatják a földjeiket.

Sokszínű világ ez, ami tudtán kívül egy nagyszerű, történelmi gyökerekkel rendelkező közösséget hozott létre, olyan szőttest alakítva ki, amelynek szálai levenduláról, rózsáról és tömjénről mesélnek. Titokzatos receptek, változó források, féltve őrzött, elhanyagolt, elveszett, majd újra felfedezett hagyományok; ezekről mesélnek a parfümkészítés történetei, s alkotóik mind táplálják olthatatlan szenvedélyünket a természet illatai iránt. Amikor egy malagai gazda beporozza a vanílianövény virágait, abban van egyfajta varázslat is. Ezerszer is el kell végezni a műveletet, hogy a vaníliarudak kialakulhassanak és megérjenek, s így be lehessen takarítani, kivonni a hatóanyagot belőlük, amiből megszülethet a kis fiolányi vaníliaabszolútum kellemes aromája.

Ez a könyv három évtizednyi kalandozás krónikája, a világ illatainak forrását kutató keresésé. Nem vagyok sem kémikus, sem botanikus, a parfümiparba üzleti tanulmányok után kerültem, ezután alakult ki növekvő érdeklődésem a fák és növények iránt. A nagyrabecsülés és a kíváncsiság indított el az úton, amely végül szenvedélyemmé vált, s az elmúlt harminc évben annak szenteltem magam, hogy az illatszergyártás számára esszenciákat keressek, fedezzek fel, szerezzek be, és néha-néha el is készítsek néhányat. Az illatozó területek gondozói egy illatuniverzumot tártak fel előttem, a rózsa- vagy pacsuliföldeken, a venezuelai erdőkben vagy a laoszi falvakban egyaránt. Megtanítottak rá, hogyan figyeljek oda az esszenciák és kivonatok által elmondott történetekre a flakonjuk kibontásakor, s így lettem az, amit manapság talán beszerzőnek nevezhetünk.

Egy olyan cégnek dolgozom, amely illatok és aromák alkotására specializálódott, az én feladatom biztosítani, hogy a parfümkészítőinknek rendelkezésükre álljon minden szükséges esszencia vagy kivonat abból a több mint százötven természetes, nyers alapanyagból, amit nagyjából ötven országból szerzünk be. A munkám része, hogy biztosítsam az állandó mennyiségű és minőségű ellátmányt, ugyanakkor folyamatosan vadászom új alapanyagokra, hogy bővíthessem a parfümőrök „palettáját”. Én vagyok az első láncszem az iparág szervezeti láncában, ami a virágföldektől a parfümüzleti üvegcsékig ér. A történet főszereplői maguk a parfümházak, és minden új termék piacra dobásával a különböző kreatív cégek parfümkészítői – a híres „orrok”, az összetett és szigorúan titkos, „dzsúszként” emlegetett formulák megalkotói – mérkőznek meg egymással. A parfümőrök közössége, egy csapatnyi energikus tehetség, mindig újabb illatokat varázsol elő a legnagyobb presztízsű márka számára, és itt kerül képbe az én szakmai tapasztalatom.

Az illatok világában tett utazásaim akkor kezdődtek, amikor egy olyan családi vállalkozásnak dolgoztam, amelynek a landes-i erdő szívében volt a telephelye. Volt alkalmam részt venni desztilláló és kivonatokat kinyerő létesítmények felállításában olyan országokban, ahol a legfőbb aromás termények némelyikét termesztik. Az 1980-as években ez a cég – a területén úttörőként – arra törekedett, hogy megszokottá váljon a természetes kivonatokat előállító létesítményeket a forrás közelébe telepíteni. Legyen szó Spanyolországról, Marokkóról, Bulgáriáról, Törökországról vagy Madagaszkárról, ennek része volt a felszerelés telepítése, a termények termesztésének és betakarításának megszervezése, valamint a termelőcsapatok menedzselése. Történelemmel telített helyeket fedeztem fel így, hagyományos tudáson alapuló folyamatokat ismertem meg, amelyek már szinte elvesztek, és emberi kapcsolatok szövevényes hálózatában merültem el.

Az elmúlt tíz évben egy svájci, szintén családi irányítású cég beszerzési ügynökeként dolgoztam, ez az egyik legfontosabb, illatanyagok és aromák előállításával foglalkozó vállalkozás a világon. Hogy szélesíthessem a természetes alapanyagok választékát, amelyekkel a parfümőrök dolgoznak, és a beszerzésüket biztosítsam, az évek során az egész világra kiterjedő partnerhálózatot segítettem kialakítani a termelőknek, így lehetőségem adódott kapcsolatokra szert tenni a parfümipar minden szektorában. Az illatok iránti szenvedélyemet minden ilyen találkozás csak fokozta.

Termékeink forrásainak földrajzi szétszórtsága révén egy beszerző közvetlenül szembesülhet a szociális, gazdasági és politikai valóság mozaikjával.

Számos közösséggel dolgoztam együtt, közülük soknak távoli vidék a hazája, ahol ki vannak téve ciklonoknak és aszályoknak egyaránt, s még a saját kormányuk is magukra hagyja őket. Már nagyon korán felismertem a parfümipar szerepét és felelősségét ezeknek a népcsoportoknak a sorsában és jövőjében. Olyan felelősség ez, amely egyszerre motivál és mutat utat abban, hogyan viszonyuljak a munkámhoz.

A könyv megírásához az ihlet egyik utam során talált meg nemrégiben, egy tömjénfa mellett állva Szomáliföld hegyei között. A begyűjtő, akivel együtt mentem oda, épp bemetszést ejtett a törzsön, s ennek nyomán megjelentek az apró, tejre emlékeztető cseppek a kérgen. A felbukkanó tömjén mámorító illata mellett a szél a felismerést is magával hozta, hogy abban a pillanatban egy olyan, rendkívüli történet folytatásának vagyok tanúja, ami a természet saját parfümjeinek összegyűjtéséről mesél, s amely történet háborítatlanul folyt a maga medrében már több mint háromezer éve. A friss gyanta illata felidézte évekkel korábbi emlékeimet Andalúzia szuharföldjeiről. Rádöbbentem, milyen szerencsés vagyok, hogy az elmúlt harminc évben a balzsamos szuhartól a tömjénig sok illat esetében találkozhattam azokkal, akik örökösei ennek az évezredek óta tartó történetnek. Akkor már tudtam, hogy meg szeretném írni a fő parfümalapanyagok forrásainak korokra visszatekintő történetét, s azokét, akik folyamatosan ezek termelésének szentelik magukat, egy beszámolót, ami érzékelteti a tudásuk és hagyományaik kiterjedtségét, a helyek szépségét, ahol az illatokat termesztik, és jövőjük törékenységét. A történet minden szakasza más és egyedi, de van egy közös vezérfonal: minden elem egy olyan folyamat része, aminek végeredményeként az emberre mély hatást gyakorló illatszerek születnek. Mi is érzékeltethetné jobban ezt, mint az a tény, amit Bulgáriában, a Rózsák völgyében fedeztem fel? Egy liter rózsaolaj gyártásához egymillió virágot kell leszedni, kézzel.

Ez a könyv az én főhajtásom a világ betakarítói előtt.

KRISZTUS KÖNNYEI

Balzsamos szuhar Andalúziában

A vidéki Andalúziában, El Andévalo vidékét járva teljesen elbűvölt a virágzó balzsamos szuharral teli földek látványa. De ez csupán ízelítő volt a csodákból, amelyeket később a talajnak és az illatos növényt betakarító embereknek köszönhetően létrejövő illatszerben fedeztem fel. Az 1980-as évek végén a szuharral borított dombok nyújtotta látvány Huelva várost elhagyva kezdődött, már az első falutól. Az út eukaliptuszültetvények között kapaszkodott felfelé, majd ágas-bogas cserjékkel fedett hatalmas területen kígyózott keresztül, amelyek levelei ragyogtak a napfényben. Újabb falut elhagyva megjelentek a csodás, mindig zöldellő tölgyfák, egyedül, fenségesen magasodva a kapuknál, árnyékot vetve a napszítta, szuharos vidékre.

Kimerült voltam, 1300 km-t autóztam idáig Franciaországból, de ez csak nyitottabbá tett az új vidékre. Azért jöttem Andalúziába, hogy a semmiből létrehozzak egy lepárló- és kivonatokat készítő üzemet. Először merültem el az illatok világában, s ezért minden az újdonság erejével hatott rám: a feladat, s ez a vidék a különböző szagokkal és hagyományokkal. Alapszinten beszéltem csak spanyolul, de mindenképpen meg kellett magam értetnem, hogy csapatot toborozhassak, beindíthassak egy kis üzemet, amit elláthatok a szükséges alapanyagokkal. A cél az volt, hogy biztosítsam egy nagy parfümkészítő csoport részére a szükséges mennyiségű szuharkivonatot, s ez olyan kihívás volt, ami akár túl nagynak is bizonyulhatott számomra.

Ezen a tavaszi napon a domboldalt jókora fehér szirmok pettyezték, mintha egy valószerűtlen vihar hintette volna be a földeket hóval, mielőtt átadta a helyet az andalúziai napsütésnek. A szuhar március–áprilisban virágzik. A fehér virágfejek a pipacséra emlékeztetnek, a szirmok finomak, mint a papír zsebkendő, és csak két-három napig nyílnak. Gyalog indultam el ezen a tájon az ágak sűrűjébe, ahol a növényzet annyira sűrűn nőtt, hogy igencsak nehéz volt áthatolni rajta. A szuhar derékig ért, néhol magasabbra is, az ágakon a levelek pedig már fénylettek. Amint a virágok megjelennek, a növény elkezd gyantát kiválasztani. Ez a híres labdanumgyanta, ami nyáron beborítja a friss hajtásokat, megóvva őket a hőtől. Kellemes illat lebegett
a domboldal felett; nem olyan erős, mint amilyen júliusban, de már így is függőséget okozó. A mézga illata éppolyan erőteljes, mint amennyire az anyag ragadós. Meleg aromája van, szinte mintha állati eredetű lenne, az intenzitása pedig bámulatba ejtő. A szuharkivonatot gyakran használják parfümökben, borostyános jegyei nélkülözhetetlenek a keleties akkordokhoz. A labdanum alapvető összetevője a Guerlain Mitsouko illatát alkotó legendás képletnek, ami 1919-ben első képviselője volt a forradalmi „ciprusos” akkordoknak, a virágos jegyek egzotikus, fűszeres illatokkal való, korábban elképzelhetetlen párosításnak. Magának a szuhar virágának nincs illata, csak csodásan néz ki: öt fehér szirom, középen sárga porzók, és minden szirom tövén karmazsinvörös pötty, amit az andalúziaiak „Krisztus könnyeinek” neveznek. A szuhar virága része kulturális örökségüknek.

Itt, Andalúziában találkoztam először ezzel az iparággal, ezzel a világgal, ami az elmúlt években magához láncolt és elbűvölt, arrafelé irányítva lépteimet, ahol illatos növények nőnek. Azok az illatok, amelyeket ezek a növények kínálnak fel nekünk, az illatszerboltoktól távolról származnak, a természeti világból, ahol az idő lassan mozog. Kiemelkednek a földből, majd betakarítják, átalakítják és elszállítják, összegyűlő történeteik végeredménye pedig rejtélyes elegyítés révén elixírré válnak egy palackban. Egy parfümöt felbontva hirtelen élvezetes meglepetésben van részünk, egy röpke pillanatra megtapasztalhatjuk, ahogy a kivonat, kapva a lehetőségen, megmutatkozik. Hogy a gyanta illata okozta, a virágok törékeny szépsége, vagy az érzés, hogy egy különleges növény birodalmába léptem? Akármelyik is, azon a tavaszi délutánon elindultam egy olyan illatokkal és érzelmekkel teli úton, amelyről azóta se léptem le igazán.

Még mindig emlékszem Josefára. Ott, azon a nyári délutánon, a mező közepén, a szuharral borított dombokon, ez a roma anya lányait irányítgatta, akik a labdanumgyantát főzték ki. Az andalúziai nyár forróságában fején szalmakalappal, kezében vasvillával a hordók körül foglalatoskodott, amikben a szuharágakat forralták, melegítője gyantától, arca koromtól foltos. Amint meglátott, hangosan odakiáltott nekem: „Nohát, francia uraság, megyeget már a spanyol?” Beszélgettünk az elviselhetetlen hőségről, amit a nap és a tűz együttesen árasztott, majd a gyantáról, amit nekem készített elő. „Amilyen szánalmas pénzt fizet nekünk, az lenne korrekt, ha párizsi parfümökben fürdetne minket cserébe! Mikor is jön ki a Chanel?” – kérdezte nevetve. Az ő fantáziájában a parfüm olyan luxusvilágot idézett meg, amit legfeljebb elképzelni tudott. Kifakadása néhány szóban megragadta, milyen nagy a távolság a szuharágakat kiforralók és a parfümösüvegek között, hiába beszélünk egy közös történet két rendkívül különböző végletéről.

A balzsamos szuhar, vagy Cistus ladanifer vadon növő, a Földközi-tenger partvidékén Libanontól Marokkóig őshonos cserje. Ahol a talaj savas, ott gyorsan elszaporodik a megműveletlen földön. Kellően kedvező körülmények között hatalmas tömegben, százasával, ha nem ezresével nő, többhektárnyi területen. Korábban Cipruson és Krétán is megtalálható volt, manapság Spanyolország a legjelentősebb termőterület, különösen Andalúzia délnyugati része, ahol a szuharföldek egészen Portugáliáig terjednek a paratölgyek között.

A labdanumgyanta az egyik első olyan aromás anyag volt, amit az illata miatt használtak fel. Már a Kr. e. 1700-as évekből is találunk róla említést mezopotámiai agyagtáblákon. Az ősi egyiptomiak is ismerték a gyantát, tömjénnel és mirhával együtt égették. Az ősi időkben a betakarítás megkapó történetként bomlik ki előttünk. A kecskenyájak, amelyek Kréta és Ciprus mezőit járták napközben, esténként gyantával átitatott bundával tértek haza, pásztoraik pedig kártolófésűvel gyűjtötték össze az anyagot, hogy égetni való masszát kapjanak. Idővel a mézgát bőrszíjakkal felszerelt gereblyével kezdték összegyűjteni, közvetlenül a bokrokról, az ágakat ütve. Ezután a ragacsot lekapargatták a szíjakról. A mezőn tett sétákról visszatérve a ruhámra ragadó gyanta láttán szerettem elképzelni az esténként a tűz körül üldögélő ciprusi pásztorokat, ahogy a mai füstölőpálcák előhírnökeként szolgáló golyót gyúrnak az anyagból.

Ahogy Josefa és a romák révén felfedeztem, a gyanta feldolgozása a mai napig munkaigényes feladat, szódabikarbóna és kénsav kell hozzá. A háborút megelőző időszakban a Salamanca tartomány specialitása volt ez a tevékenység, de a háború után Spanyolország egyre délebbi részeire került át, ahol a szuhar Extremadura és Andalúzia jókora területeit borította be, s végül az óceán állította meg ezt az áthelyeződést a félsziget legdélebbi csücskénél.

El Andévalo Huelva tartomány hátországában terül el, nem messze Portugáliától. A régió hosszú bányászmúltra tekint vissza, az ókorban ónt és ezüstöt, a tizenkilencedik századtól pedig rezet és vasércet termeltek itt ki. De az 1980-as években bezártak a Río  Tintó-i bányák, és az egésznek hamarosan nem volt más nyoma, mint a vasérctől vörösre színeződött folyó, és a név, amit kisajátított a világ legnagyobb bányavállalata. Maradt a fémtartalmú s időnként még meg is rázkódó talajon elterülő táj, és a keménykötésű, vidéki bányászok kultúrája. Erős hagyományok élnek itt, a népesség pedig mélyen kapcsolódik a földhöz. Bányászat, vadászat, lovak, flamenco tánc és éneklés; fehér falvak macskaköves utcákkal, ahol az emberek minden évben zarándoklat keretében összegyűlnek, az ott élők szívében a valódi közösség érzetét teremtve meg.

Puebla de Guzmán falvát választottuk ki létesítményünk helyszínéül. A régió hátországának csomópontjában fekvő Pueblában minden megjelenik, ami fontos ezen a környéken: a bányászélet nyomai az óriási területen húzódó külszíni fejtéssel, ahol mára a varjúkárogás visszhangja az egyetlen hallható zaj, a fejlődő ibériai sertéstenyészet, aminek a híres pata negra sonka köszönhető, a Pueblában, valamint Cadízban és Jerezben kiképzett, hétvégente parádézó lovak, a fürjvadászat, ami a szuharfedte dombokat költőhelynek szívesen választó madarakat veszi célba, a bárok, ahol olívaolajjal meghintett pirítóst lehet reggelizni. Aztán ott vannak a fiesták, ahol minden generáció együtt táncolja a sevillanast, és ahol mindig akad egy énekes, s mellé valaki egy gitárral, készen a cante flamencóra, az andalúziai lélek őszinte megnyilvánulására.

A faluban felbéreltem egy tucatnyi munkást. Boldogok voltak, hogy a bánya bezárása után munkát kapnak – ezekben az emberekben erősen élt a munkásosztály kultúrája, a szakszervezetek szellemiségével együtt. Az andalúziaiak megnyerő fickók, tele hagyományokkal. Egy évvel az első földmunkák után a gyárban megkezdődött a termelés, csillogó ágkötegek álltak halomban a központi műhely előtt a napon, várva, hogy bezúzzák és lepárolják. A szuhar illatát a gyár egész környékén, sőt távolabb is érezni, az arra járók pedig már az útról megszemlélhetik az épületet, igencsak büszkén arra, hogy falujuk a bányászatról át tudott térni a parfümiparra. A bányászatot a szuhar kivonatának előállítása váltotta fel; nyilvánvaló, hogy van valami különleges a talajban errefelé.

A férfi, aki felhívta figyelmemet erre a régióra, a sertéstenyésztő és egy gazdaságot vezető Juan Lorenzo volt, ő biztosította, hogy a gyár el legyen látva ágakkal és gyantával. Juan Lorenzo kiváló képviselője a valódi andalúziai embertípusnak: gazda, tenyésztő és vadász; hallgatag, aki őszintén szereti a földet. Mindent tudott, amit csak a szuharról tudni lehet. Sapkájával, egyenes tekintetével, és kezével, amely földeken végzett munkával töltött napokról árulkodik, megkapó példája a régióban élő embereknek, és amint sikerült kibogoznom andalúziai nyelvjárását, voltak nagyon szép élményeink együtt. Otthona, ez a lenyűgöző tanyaház, a dombok közé ékelődött a magyaltölgyek alatt, fehér, magányosan álló épület volt a bányától induló út legvégén. Volt néhány lova, és úgy száz sertése a legkiválóbb fajtából. A sonka minősége a napok számában mérhető, melyeket az állat a tölgyek között szabadon barangolva tölt el. Az 1980-as évek végén a jamón de bellota még nem volt olyan híres, mint manapság. Helyi csemege volt, a régión kívül kevéssé ismert, de minden látogató rabja lett az egyedi íznek, amivel a makk itatta át a húst és a zsírt.

Juan Lorenzo apránként képbe hozott a helyi ügyekkel. Pueblát mindig is jókora szuharmezők övezték. Ha nem metszik, a növény két méternél is magasabbra nő, és szára rendkívül kemény, fás lesz, hagyományosan ezzel fűtötték a pékek a kenyérsütő kemencéket. A régió évtizedekig a mezőgazdaságra és pásztorkodásra épülő kiegyensúlyozott gazdálkodási modell mintapéldája volt. A szuhar ott nő a magyaltölgyek alatt, amelyek termése telente a sertéseket hizlalja. Amikor a cserje elöregedik, kihúzzák és felszántják a helyét, hogy búzát vagy zabot vessenek bele. A következő évben a szuhar újra elfoglalja az ugaron hagyott földet, és két-három éven belül újból egykorú, fiatal növények borítják be a területet. Ez a körforgás jól működő gazdálkodási rendszer a régió nagyobb birtokain, az olyan tanyákon, amelyek pár ezer hektárnyi földterülettel rendelkeznek, s tulajdonosaik tehetős magánszemélyek, esetleg Sevillában vagy Madridban bejegyzett vadászszövetségek. A környék jól ismert a vadállományáról is, a szuharnak pedig ebből a szempontból is fontos a szerepe. A sűrű bozót menedéket nyújt a foglyoknak, mezei nyulaknak, s ahol makk van, ott vaddisznónak is kell lennie a közelben.

Juan Lorenzótól tudtam meg azt is, hogy a labdanumgyanta kivonásának műveletét hosszú idők óta a romák végzik. Őseik Észak-Indiából és Pakisztánból indultak el századokon átívelő vándorútjukra, aminek története nem mondható közismertnek, és bővelkedik tragédiákban, de már olyan régóta élnek Andalúziában, hogy talán mondhatjuk, hogy mindig is ott voltak. Andalúzia ezen részein a nagyobb számú roma lakossággal rendelkező falvakban ők gyűjtötték be a szuharágakat, és nyerték ki a gyantát. Néhány évvel később más roma falvakra is rábukkantam – Bulgáriában, ahova rózsát ültetni mentem. Ott, Európa másik felén a bolgár romák éppen olyan fontos szerepet játszanak a rózsatermesztésben, mint andalúziai társaik a gyantatermelésben. Szembeötlő a párhuzam ezeknek a roma közösségeknek a jelenléte és szerepe között a kontinens két szélén. A két országban letelepedett családok egyik lábukat megvetették a helyi kultúrában, de a másik a mai napig a saját életmódjukon nyugszik. A hallgatag, magamutogatást nem kedvelő romák jellemzően maguknak való emberek. Amikor múltjukról kérdezem őket, vidám évődés és nevetés a válasz. Hogy mióta foglalkoznak gyantatermeléssel? Ki tudná megmondani, az apáik is ezt csinálták. Kiderül, hogy ebben a régióban a „gyantalepárló” meglehetősen gyakori foglalkozás, bár nem nyúlik vissza régebbre az 1950-es éveknél.

A szuhar begyűjtése sokáig csak a Tajo folyó partján folyt, de később a munka dél felé terjedt, ahol rengeteg cserje nőtt, több, mint bárhol máshol Európában. Bárhol legyenek, szuharágakat gyűjtenek nyugaton, vagy rózsát keleten, a társadalom peremén élő cigányok betakarítással foglalkoznak. Nem túl gyakran esik szó ezeknek a közösségeknek a legendás termékek létrehozásában betöltött szerepéről. De vajon zavarja-e ez őket?

A gazdaság vezetőjeként Juan Lorenzóra várt a feladat, hogy birtokai növekedési ciklusának figyelembevételével eldöntse, melyik telken lehet vágni. Mindig korán indítottuk a napot a kávézóban, apró csészékben felszolgált jó erős kávéval és némi kenyérrel, mellé olívaolajjal és helyi sajttal. Kivétel nélkül minden alkalommal csatlakozott hozzánk néhány roma is, és hosszas tárgyalás kezdődött. Nem spanyolul, hanem andalúziai dialektusban, amiben úgy szokás nyomatékot adni a mondanivalónknak, hogy bizonyos szótagokat lenyelünk! Ezután kimentünk óriási birtokai egyikén fekvő valamelyik mezőre, felmértük az ágak minőségét, eldöntöttük, merről kell megközelíteni, mennyit szabad vágni belőlük. Voltak stratégiái, amelyek révén úgy tudta biztosítani a szuharellátást, hogy nem kellett fizetnie érte, de cserébe órákat töltött a földek beszántásával, amelyekbe búzát terveztek vetni. Az összes klánt ismerte a környék roma falvaiban, s ezek létfontosságú kapcsolatok voltak, mert a gyanta családi ügy. Engem is bemutatott mindenkinek, s külföldi menedzserként betöltött pozíciómnak köszönhetően úgy tűnt, el is fogadnak. Ezután leadtuk a konkrét rendelést a gyantára, a hordók számában határozva meg, mekkora mennyiséget kell az egyes családoknak termelnie a nyár során.

Mélyen a vidék szívében, egy néhány kilométeren át kanyargó ösvény végénél egy-két roma család engedélyt kapott, hogy az egyik birtok területén nyári munkaállomást alakítson ki a labdanumgyantához. Fontos, hogy a területen könnyen lehessen vízhez jutni, az a legjobb, ha az egyik kis patakhoz esik közel, ami nem szárad ki nyáron se – az ilyenek a partjukat szegélyező vad leanderbokrokról ismerhetők fel. A szezonális munkaállomás egy tucat régi, kétszáz literes olajoshordóból áll, egy árok mellé állítva, amit azért kell kiásni, hogy összegyűjtse a folyamat végén túlcsorduló folyadékot.

A reggel az ágkötegek összeállításával telik, még mielőtt a nyári hőség elviselhetetlenné tenné a munkát. A szuharágak levágása könnyű feladatnak tűnhet, de hogy közben ne merüljön ki az ember, gyorsan és hatékonyan kell csinálni. Ehhez széles sarlót használnak, aminek a pengéje fűrészhez hasonlóan fogazott. Csak az ágak felső részét gyűjtik be, az adott évi friss részt, ami vöröslik a gyantától, és még hajlékony. Nem szabad túlságosan lent, a fásabb résznél elvágni az ágat, ott már nehezen törhető, és gyantát sem termel. Megkapó látvány, ahogy a tapasztalt vágók dolgoznak. Több gallyat fognak össze, a sarló segítségével pedig legalább annyira törik az ágakat, mint amennyire vágják. Gyorsan dolgoznak, nagyon gyorsan. A maroknyi ágcsokrok a földön gyűlnek halmokban, míg egy kötegre való össze nem jön. A munkások övéről zsineg lóg, azzal kötik össze. Görnyedve a reggeli napsütésben, a betakarítók állhatatosan haladnak előre a területen, vasvillával hányva fel a kötegeket a lassan túlcsorduló, szamár vontatta kordéra. A rituálé a Franciaország sok vidéki területére jellemző aratás képét idézi a szénakazlakkal, bár ez a gyakorlat ott már ötven évvel ezelőtt eltűnt. De itt a mai napig része a gazdálkodó életnek, még ha a szuharágat nehezebb is elmetszeni, mint a búzaszálat.

A kordék rakományát a hordók mellett pakolják le. A nők már megtették az előkészületeket az ágak forralásához, ami estébe nyúló folyamat. Az előző napokon kifőzött ágakat használják a vízzel és szódabikarbónával teli tartályok felmelegítéséhez: meggyújtják a hordó mellett felhalmozott ágakat. A délutáni hőségben elképesztő látvány a lángok és a füst tánca a napfényben, ahogy felforr az elfeketedett hordók tartalma. A nők vasvillával dobálják a reggel levágott ágak kötegeit a hordókba. Egyórányi forralás után, amikor az ágakat és leveleket beborító gyanta folyékonnyá válik, el lehet oltani a tüzet és ki lehet venni a vízből az ágakat. Most következik az egész művelet legkényesebb része, ami mindig a családfő feladata. A rövidnadrágos, strandpapucsos, gyantapecsétes inget viselő férfi fog egy kénsavas hordót, s lassan kiönti a savat egy vödörbe, amit aztán a forraláshoz használt hordókba ürít. A sav nagy füstölgéssel és bugyogással kísérve semlegesíti a hordók tartalmát, a mézga pedig kicsapódik. Vastag, labdanumgyantából álló palacsinta jelenik meg a hordó alján. Rúddal kevergetik, hogy eltávolítsák a vizet és a levegőt, míg a gyanta gyönyörű bézsszínű, vajra emlékeztető állagú nem lesz.

Figyelve ezeket a lenyűgöző, másik korból származó jeleneteket, éreztem a férfi látszólagos nemtörődömsége mögött a generációról generációra szálló csendes örökséget, olyan nemzedékekét, akik élete mindig nehéz volt, kockázatai egyfajta sorssal űzött szerencsejátéknak is betudhatók. A nap végére két-három teli hordót adnak le a feldolgozó egységünknél. Miután kiszárad, gyantából származékos termékek lesznek, az ismert, értékes jegyekkel. A szuhar illata olyan erős, hogy a betakarítókat egész nyáron körbelengi, s engem is elkísér, amikor visszatérek Landes-ba.

A roma gyantafőzők története hamarosan emlékké fakul. A szennyvíz, a nyár derekán gyújtott tüzek, a sav és a szódabikarbóna használata, az egészségvédelmi és biztonsági szabályozások teljes hiánya, ez bizony nem mehet így örökké. A községi és térségi hivatalok egyre inkább szabályozzák a termelést, és vannak olyan helyi vállalkozások, amelyek ma már biztonságos, a folyamat során felhasznált vizet is újrahasznosító műhelyekben nyerik ki a labdanumot. Még mindig sok roma foglalkozik a gyanta kinyerésével, de eljön a nap, amikor be kell érniük az ágnyalábok begyűjtésével – ami nehéz, de jól fizetett munka. Nemrégiben a szuharral borított birtokokon a romákhoz románok csatlakoztak, akik eredetileg a Huelva partvidékén termesztett szamóca és narancs szedésére érkeztek, majd a dombok közé csábította őket a jobb fizetés ígérete. Megrendítő találkozása ez olyan roma közösségeknek, amelyek közös öröksége túl mélyre süllyedt a múltjukba ahhoz, hogy léte bármilyen szempontból értelmezhető legyen az érintettek számára.

Juan Lorenzo gyakran kérdezte tőlem, hogyan kerül az ágaitól származó gyanta vagy kivonat a luxusparfümök üvegcséibe. „Mesélsz majd azoknak ott Párizsban és New Yorkban rólunk? – kérdezte mindig. – El kell hoznod egyszer azokat a parfümkészítőket ide, hogy találkozzanak velünk. Boldogan mutatnám meg nekik, miért Andévalo a leggyönyörűbb hely a földön.” Természetesen biztosítottam róla, hogy így lesz, de nem vallhattam be neki, hogy magam sem ismerem nála jobban a parfümkészítőket… Munkaadóm Landes-ban volt, messze Grasse-tól vagy Genftől, nem tudtam túl sokat az iparágról, annak fondorlatairól vagy főbb szereplőiről. Játszottam a szerepemet, elejtettem néhány márka nevét, s önmagában az, hogy francia vagyok, biztosított egyfajta presztízst számomra, illúziót, amelyet legjobb tudásom szerint ápoltam és tápláltam.

Idővel, a termelőüzem sikerét követően, a parfümőrök valóban eljöttek Pueblába, Juan Lorenzo pedig emiatt nagyon hálás volt nekem. Pompás látványt nyújtott: csillogó szemmel, kifogástalan kalapban vezette ámuló látogatóinkat a gyantakitermelés helyszíneire, ahol munka közben figyelhették meg a betakarítókat. Esténként pedig a tanyájáról származó jamón tette sztárrá.

Puebla de Guzmán a romería, a minden évben április végén megrendezett zarándoklat miatt is híres, amellyel a falu védőszentjét, Virgen de la Peñát, vagyis a Fájdalmas Szűzanyát ünneplik. Sokszor hallottam róla. Több tízezer zarándok érkezik Andalúzia minden tájáról, köztük férfiak és nők százai lóháton, s ez az ünnepség a falu büszkesége és öröme, létezésének értelme. Egy évvel azután, hogy találkoztam Juan Lorenzóval, meghívott, hogy hivatalosan is részt vegyek a zarándoklaton, amihez hagyományos andalúziai népviseletbe kellett öltöznöm, és két napot lóháton töltenem. Az ünnepség reggelén mind összegyűltünk lóháton, hogy így kaptassunk fel a néhány kilométernyi, szuharral övezett ösvényen a csúcsig, ahol a Szűz kápolnája található. A nők, ha oldalnyeregben ülve lovagoltak, klasszikus női lovaglóruhát viseltek, ha partnerük mögött ültek, flamencoszoknyájukat viselték. Ami engem illet, egy kosztümös filmben éreztem magam, lapos sombrerómban, szürke mellényemben és bőr lábszárvédőmben. Lemaradtam Juan Lorenzo mögött; a menet letért az útról, hogy felkapaszkodjon a dombra, elegáns és színpompás karavánként haladva csendesen az ösvényen az eukaliptuszok és szuharok között. A remetelakhoz érve a lovasok leszálltak, és kikötötték a lovakat az örökzöld tölgyek árnyékában. A Szűz szobrát minden évben csak egyszer hozzák ki, egy tucat kiválasztott hordozza ilyenkor, akiket bonyolult és szigorúan szabályozott folyamat során válogatnak össze – olyan megtiszteltetés ez, amire van, hogy tíz évet is várni kell. Ahogy múltak az órák, a kápolna előtti téren több ezer ember gyűlt össze, s mire végül megjelentek a szobor hordozói, felfokozódott a hangulat. Könnyek, imádságok, éneklő emberek, volt, aki a szobrot is próbálta megérinti, így a menet alig tudott előrehaladni. Az egész jelenet némiképp valószerűtlen volt, amit ellenállhatatlannak találtam. A helyi élet és kultúra minden területe, amivel csak találkoztam az elmúlt hónapokban, most új értelmet nyert e látványos ceremónia, eme időtlen, nem e világi jelenet fényében. Olyan volt, mintha a szuharbokrok között töltött napok végig e pillanat felé tereltek volna.

Sikerült közelebb kerülnünk. Ott ült trónján a Szűz, ez a fényűző anyagokba burkolt impozáns szobor, vállmagasságba emelve. És aranyszegélyes, sötét karmazsinvörös palástján egy nagy szuharvirág pihent, pompáját közszemlére téve. Nagy, fehér szirmok egy aranyág csúcsán, s minden szirom közepén öt vörös folt: Krisztus könnyei.

Bűvöletbe estem. Itt, a dombtetőn a paláston lévő virág jelképpé vált, a balzsamos szuharral borított mezőket nyáron belengő, mindenkit megbabonázó illat fizikai megtestesülésévé, a pillanatévá, amikor a levegő vibrálóan élő, s a leveleken ragyog a napfényben a gyantaréteg, szinte mintha az Andévalo túlhevült, érccel teli talajából kiolvadt fém vonná be.

KÉK SZÜRET

Levendula a Felső-Provence-i Alpokban

„Gyerekkorom óta szagolgatok levendulát, de ez…? Nem hiszem, hogy valaha is éreztem volna ehhez fogható illatot.” Neuillyben található, vastag szőnyeggel borított padlójú, üveg- és alumíniumkalitkát idéző irodájában Fabrice, a parfümkészítő kivár, hagy időt az élménynek. Kezében egy tesztcsík, a papírdarab végét egy kis üveg illóolajba mártja. Lassan az orrához emeli, előre-hátra mozgatja, leteszi, majd újból felveszi, mindezt teljes csöndben. Az illatoláshoz használt tesztcsík jelenti a kapcsot az üvegcse és az orr között, ez a parfümőr alapeszköze, így éri az első benyomás, mielőtt bőrön is érezné az illatot. Nézem, ahogy az új mintára koncentrál, amit hoztam neki. Fabrice Grasse-ból származik, megbecsült parfümkészítő, szakértője a természetes, nyers alapanyagoknak, aki felváltva tölt időt Párizsban és szeretett szülővárosában. Visszahúzódó természete miatt gyakran tartózkodónak tűnik a modora, de halványkék szemében fény villan, ahogy az új illatot ízleli. Neuillyben ő is cégünk illatszerekre specializálódott kreatív csapatának tagja. Grasse-ban ő az, aki kiértékeli a laboratóriumainkban kifejlesztett új illattónusokat. Akár új növénnyel, akár új kivonatolási módszerrel próbálkozunk, Fabrice szaglásán múlik minden új ötlet elbírálása. Íróasztalát elborítják az apró üvegcsék, több tucat, a projektjeihez nap mint nap készülő próbadarab, amelyek mindegyikét robotok mérik és keverik ki.

A parfümőrök gyakran számos parfümkompozíción dolgoznak egyszerre, egyedül vagy csapatban. Teszik mindezt a „brief”, egy adott márka leírása alapján arról az illatjegyről, amit a következő piacra dobandó parfümjéhez keres. A képletek bonyolult kreálmányok, tucatnyi – természetes és szintetikus – összetevő kifinomult kombinációi. Minden alapanyagról születik kémiai és illattérkép, mindegyiknek illeszkednie kell a precíz illatlenyomathoz, amit a parfümkészítők az emlékeik között őriznek, s ez szezonról szezonra ismétlődik. A formula összetételének egyensúlyát nem zavarhatják meg esetleges minőségbeli eltérések, s éppen emiatt az én részem, a beszerzés gyakran igen kényes feladat. A minőség és az állandóság minden körülmények között alapvető követelmény, ha az ember természetes alapanyagok beszerzésével foglalkozik. A parfümőröknek képesnek kell lenniük – akár többször, újra és újra – kezdeti elképzelésük megváltoztatására, ha az ügyfél úgy kívánja, mielőtt döntés születne arról, ki kapja a projektet. A feszültség és a csalódás éppannyira részei napjaiknak, mint a megbecsülés, amit „orrként” a menő magazinoktól és közvéleménytől kapnak.

Fabrice az olyan neveknek készített illatairól ismert, mint a Diptyque, a Réminiscence és a L’Artisan Parfumeur – csupa luxuskategóriás parfümről híres márka. Ők is hasznát látták szakértelmének a természetes anyagok összerendezésében, s tehetsége a Paco Rabanne-nál, Jean-Paul Gaultier-nál és az Azzarónál is nagyon sikeressé tette. Sokat tanított nekem arról, hogyan kell szagolni. Mivel a mi szakmánkban nem létezik a gyakornokság intézménye, nincs lehetőség tapasztalatszerzéssel tölteni pár évet, a mai napig némiképp reménytelen a helyzetem, de legalább az alapokat elsajátítottam. A földeken és a műhelyekben megtanultam, hogyan érezzem ki a zöld vagy édes jegyeket egy virágos illatból, hogyan ismerjem fel a friss illóolajokban a forralásra utaló tónusokat, hogyan használjam biztonsággal azt a szókincset, amely nem annyira leíró, annál inkább megidéző jellegű. Fémes jegyekről beszélünk, humuszos jellegről, eső-, friss vágottszéna- és istállóillatról, sós bőrt idéző aromáról, új bőr szagáról… Fabrice-tól értékes kis tudáscsomagot kaptam, amit mindenhova magammal viszek.

Ezen a bizonyos napon levenduláról volt szó kettőnk között, egy olyan virágról, ami bár nagyon ismerős, folyamatosan újra vissza kell hozzá térni. Júliusban, a provence-i napsütés hevében erős illata a talán legfelismerhetőbb, legelérhetőbb illatszert idézi, az eau de Cologne-t, a klasszikus kölnivizet, azt a parfümöt, ami frissességével a nyarat és az ágyneműs szekrényt juttatja az ember eszébe. A levendula Franciaország kedvenc illata, Provence jelképe, a mediterrán délvidék parfümje. A hatalmas kék ég pimasz bizonyossága alatt a levendulamezők a színek örökké változó palettáját jelentik, ami soha nem igazán kék, soha nem teljesen mályvaszínű. A különbség csupán árnyalatnyi, a nappal, a napszakkal, a mező tájolásával és méretével együtt változik. Bár világszerte sok helyen termesztik, a valódi gyökerei itt vannak, mélyen nyúlnak a provence-i termőföldbe. A levendula korszakokat átívelően a francia illatos termékek zászlóvivője maradt. Mindenhol értékelik és elismerik, illatát mindenki felismeri.

Amikor Fabrice ezekről a nyúlánk virágokról beszél, a szeme csillogása és provence-i hanglejtése Felső-Provence egét idézi fel bennem. „A gyönyörű levendula illatos, friss, élénk és vibráló. Illata tiszta, olyan, mint maga a nap vagy a fehér vászon illata.” Mindketten tudjuk, hogy manapság Bulgária lett a levendula-illóolaj fő beszállítója az illatszeriparban, ami felgyorsítja a francia termelés visszaesését. Kíméletlen valóság ez Provence szülöttje számára. „Rendszeresen tesztelek bolgár termékeket, de többségük meglehetősen lapos, enyhén gombás, szinte már a rokfortra emlékeztető mellékzöngékkel. Az a levendula, amit ma hoztál nekem illatolásra, pontos és nemes. Honnan van ez a minta?” Így hát elmondtam neki. Meséltem arról, hogy a provence-i termelők mennyire elszántan meg szeretnék menteni az olcsóbb, külföldi piaci szereplők által veszélyeztetett francia levendulaipart; elmondtam, hogyan találkoztam Jérôme-mal, aki három éve termeszt egy új hibrid fajtát, s aki reménykedve tette fel nekem a kérdést, hogy meg tudnám-e mutatni a mintáit a parfümőreinknek. Fabrice imádja. „Ez valami mesés, egyszerűen muszáj látnom is…” Akkor és ott meghozzuk a döntést. Délre utazunk, Manosque-ba, ahol meglátogatjuk Jérôme-ot és a levendulaföldjeit. Fabrice polcain legismertebb illatai üvegcséi mellett néhány régi fénykép áll a grasse-i jázmin-, tubarózsa- és rózsaszüretekről. Van ott egy kép egy régi, levendulához használt alembiklepárlóról is, még rajta a taligán. Legbelül ez a vagány parfümőr saját magát egyszerre látja e múltba mélyen visszanyúló történet örökösének és főhősének. Bizonyos szempontból itt, Párizsban Fabrice száműzetésben van.

Egy provence-i nagymama unokájaként egy Manosque-ba tett látogatás visszarepít gyerekkoromba, a délen töltött nyaralások emlékei közé, egy olyan házba, ahol minden szekrény levendulától illatozott. Digne-i iskoláslányként nagymamám megélte ennek az illóolajnak legdicsőségesebb napjait a század elején. Amikor azokról az időkről mesélt, újra megjelent beszédében a korszakra jellemző akcentusa. Mesélt nekünk a levenduláról, de a húsvétvasárnapi olajfaágakról és a kandírozott gyümölcsről is. A nagy háború előtt, a kötelező erkölcstanóra után az alsó tagozatos tanárok megkérték a diákokat, hogy otthon mondják meg szüleiknek, muszáj levendulát ültetniük. A családok odaálltak egy valódi regionális ügy mögé. Természetesen Manosque díszletül szolgál híres szülötte, Jean Giono író munkásságának is. Provence című munkájában azt írja, a „finom levendula”, Felső-Provence lelke nagyobb tengerszint feletti magasságon nő, az Alpok előhegyeként számon tartott Lure-hegy lankáin. Történelmi szempontból a termesztés szíveként a sivár, juhlegelőként használt köves, szeles vidéket jelöli meg az Alpok és Provence között. A huszadik század első évtizedeiben egy egész régió élete függött a levendulától. A termények és a lepárlóedények, a digne-i és manosque-i, illóolajjal kereskedő üzletek világa lett ez. Giono szavaival: „Szüret idején az esték illatoznak, a naplementét a szétszórt, levágott virágok színezik, a tartályok mellett felállított kezdetleges lepárlók vörös lángokat lehelnek az éjszakába.”

A levendula története még messzebbre nyúlik vissza. A pásztorok családjai már az ősi időkben is használtak sarlót a levendula szüretelésére a baïassières, a hegyoldalon található jókora vad levendulamezők területén. A korai alembiklepárlók a tizenhetedik században jelennek meg. Aztán 1850-re akkora kereslet mutatkozott a levendula-illóolajra, hogy a lepárlás folyamata átalakult és elterjedt. A kis, primitív, a mezők szélén felállított lepárlókat mozgatható modell váltotta le, amit faluról falura vittek szüretkor, s feldolgozták vele a levendulakévéket, amelyeket a gazdák odahordtak. Majdnem egy évszázadig ezeknek a mobil lepárlóknak a látványa állandó része volt a mindennapi életnek a régióban. Az öszvér vonta, réztartályokat szállító kordék helyét apránként átvették az ugyanezt a feladatot ellátó teherautók. A levendulát terményként 1890 körül kezdték ültetni, ez a lépés szükséges volt, hogy az ipar növekvő igényét kielégítsék. A vad levendula szüretelése nehezen élte volna túl a nagy háború borzalmas vérontása nyomán a hegyekben kialakult munkaerőhiányt. Nagyanyám bátyját, Julient a somme-i csatában ölték meg 1915-ben, húszéves korában. Olyan téma volt ez, amit a mama soha nem hozott szóba, inkább a levendulához kapcsolódó emlékeiről szeretett beszélni.

Ahogy terményként is elkezdték ültetni, a levendulavirágok apránként eltűntek a hegyekből, és illatuk megváltozott. Az illóolaj kicsit vesztett a lelkéből, illatát már kevésbé tartották „elegánsnak”. Mintha ez lett volna az ára átütő sikerének, ami egy évszázadig szorosan összekötötte a levendulát Grasse illatszeriparának növekedésével, virágzása elválaszthatatlan a város vállalkozóinak és parfümházaiknak látványos sikerétől. A jelenség 1920 és 1930 között érte el tetőpontját, ez volt magának Grasse-nak s ugyanakkor természetes, nyers alapanyagainak is az aranykora. A nagy nevek – Schimmel, Lautier és Chiris – egészen az 1960-as évekig összeforrtak a város nevével. Hogy biztosítsák az illóolaj-utánpótlást, mindegyik nagy lepárlóüzemeket hozott létre Felső-Provence területén. Nagyrészt levendulájának köszönhetően Grasse a világ parfümfővárosává vált.