Az Életutak sorozat kötetei:

Zsindelyné Tüdős Klára: Csizma az asztalon
Egy 20. századi női ikon önéletrajza

Miklya Luzsányi Mónika: Az igazak útján
Dobos Károly fordulatos élete

Istennel a diktatúrán át
Veressné Ady Annával beszélget Révész Szilvia

Corrie ten Boom, John & Elisabeth Sherrill: A menedék
Egy hősies nőnek, a „Világ igazának” lebilincselő önéletrajza

Boros Lajos: Rácsok mögött szabadon

Táncon innen és túl
Holló András kerekesszékes tánctanárral beszélget Sz. Kiss Mária

Miklya Luzsányi Mónika

Frontvonal

Sztehlo Gábor, a gyermekmentő lelkész

részlet

Harmat
Budapest, 2025

© Miklya Luzsányi Mónika 2003, 2025

© Harmat Kiadó 2003, 2025

© Luther Kiadó 2025

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Kérjük, hogy a szerző jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, és a mű felhasználásához kérje a kiadó engedélyét.

Második, javított kiadás

ISBN (epub) 978 963 288 982 5

ISBN (mobi) 978 963 288 983 2

Köszönet Andrási Andornak és az Evangélikus Országos Múzeumnak a borítón levő fényképek rendelkezésünkre bocsátásáért, továbbá Kertész Botond könyvtáros-levéltárosnak a kötet elkészítésében nyújtott segítségéért.

A regény Sztehlo Gábor életét dolgozza fel, a mellékszereplők jó része nem saját nevén szerepel, illetve több esetben a regény alakjai nem feleltethetők meg egy-egy valóságos személynek, megformálásukhoz több személy élete szolgált alapul.

Zajt nem hallott, csak az ütést érezte a mellkasán.

A férfi távolodó alakját még látta, de szólni már nem tudott. A padra rogyott le, szűkké vált a tér, koncentráltabbá az idő. Közel jöttek a sziklás hegyormok, egészen közel, a Mönch mintha karnyújtásnyira, szinte előtte állt. Fejét sem kellett felemelnie, látta mégis a Jungfrau tündöklő, fehér palástját.

Az idős magyar lelkészt tisztelték a faluban, ha reggeli sétáján találkoztak vele, mindig köszöntötték az amúgy tartózkodó svájciak. A palástnak még emigráns pap vállán is kijárt a főbólintásnyi tisztelet, de a hangos köszöntést alig egy éve, ’73-ban érdemelte ki, mikor a Schweizer Illustrierte lehozta a Nobel-békedíjra felterjesztett személyek nevét.

– Guten Morgen! – köszönt neki a szolgálatba igyekvő postás ma is, mikor útnak indult. Az épületek jobbára hunyt szemmel várták a reggelt, pedig a barna, zöld, piros spaletták mögött már élt a ház, odabent rekedt mégis a fény, a szó, a testmeleg.

A tornácon kihajló parasztasszony férje után kiáltott, siessen, jön már a nagytiszteletű úr! Fiatal lelkészként ment végig a nagytarcsai főutcán, recsegtek, nyikorogtak a csizmák a nyomában, jöttek mellette az erőskezű parasztgazdák. Néha az adjonistent is csak a foguk között szűrték, de el nem maradtak, a parókiától a lelkészi hivatalig kísérték naponként. Majd minden portánál csatlakozott a csoporthoz valaki, megbeszélni a falu sorsát, megtudni, mi tudni való.

A postás elkerekezett, ilyenkor szoktak találkozni, a postás szolgálatba igyekszik, az öreg pap meg napi egészségügyi sétáját teszi a környező hegyekben. Levelet várt mindig, s néha kapott is, ilyenkor meleg mosollyal köszönte meg a postás fáradozásait.

Levelet várt most is, otthonról, a gyerekeitől.

A felnőtt Andris hirtelen lépett ki a fák közül, nem szólt, nem is köszönt, csak nézett rá szürke szemeivel. A lelkész hallotta megint Andris ki nem mondott kérdő mondatát, látta maga előtt a tekintetét, mint annyiszor a háború óta, s tudta, hogyha nem szeretné őt annyira, akkor szúrna, akkor vágna ez a tekintet. Tudta, csak Andris őszinte szeretete menti meg attól, hogy a fiú ne kérdezzen sértőn, bántó módon, hol volt Isten akkor, nagytiszteletű úr? Mit csinált?

Mikor megismerte, háború volt, remegett talpa alatt a föld, a légoltalmi szirénák hisztérikusan visítottak fel, nem volt ideje óvóhelyre menni, csak egy kapu alá húzódhatott be. Először csak egy árnyat látott a kapubolt alatt, aztán észrevette a minden ízében remegő, nyurga kamaszt, ruhájából csepegett a víz, nagy tócsában gyűlt össze a lába körül, teste kényszeresen lendült előre-hátra, görcsös akarással ismételte az imát, az egyetlent, amibe kapaszkodni tudott.

Annyira hirtelen történt minden.

András maga sem akarta elhinni, hogy sikerülhet, de tudta, nincs vesztenivalója. A gondolatok cikáztak a fejében, ha igazat mond Janik, akkor… De miért is hazudna? Valósággal semmit sem számít egy munkaszolgálatos, tanújelét adták számtalanszor, hogy nullák vagyunk, életünk fabatkát se ér. Ne lazsálj, te szemét, holnapután már úgyis Németország felé veszed az irányt! Majd ott megtanulod…

Ordított Janik, hogy vöröslött a feje, de a szeme megvillant.

Csak rendes gyerek ez a Janik, gondolta András, hányszor segített már, vitte a leveleket a Molnár utcába, apuékhoz, meg hozta otthonról a pakkokat. Persze zsebre vágta mindig a felét, de jó az is, ami megmaradt… Janik nélkül semmit nem tudnának rólam az otthoniak. Én meg… Éhen döglenék itt a munkaszolgálaton.

– Rabszolgamunka – mormogta maga elé Hollár, aki a zsidótörvények előtt az Akadémián dolgozott.

Szenet hordani, romot takarítani, rabszolgamunka, persze hogy az, de még mindig jobb, mint az arcvonalban árkot ásni.

– Kegyetlen, szemét világ – dohogott Burger bácsi is, a század legidősebb tagja –, még enni se adnak rendesen.

A barakkban sötét volt, Burger papa a sarki priccsen horkolt, András tudta, nem bírja ki az öreg az utat Németországig, mi lesz vele, mi lesz vele is? Nem hagyta nyugton a gondolat, azért csak jó srác ez a Janik, hogy figyelmeztetett, elhajtanak minket Németországba. Mi lehet ott, nem tudja senki. Nincs vesztegetni való időm. Valamit tenni kell.

Meglógni.

Meglógni, de hogyan? Holnap indítják a transzportot a határ felé, megszervezni már semmit sem lehet. Itt, a körletben, a barakkok körül fegyveres őr vigyáz, a menetoszlopban rendezett sorban kell haladni. Őrök mindenütt… Lehet itt megszökni egyáltalán?

Pedig tenni kell valamit, forgolódott András a kemény priccsen, hallotta, ahogy a csótányok neszeznek a barakk falában. Járatokat rágtak maguknak a fában, csukott pillái alatt is látta a fekete bogarak kanyargó menetoszlopát, kiirtani őket nem lehet, csinálhatnak bármit, fényes, fekete hátuk jelen van mindenütt. Menekülni kéne, mint mikor a csótányok… Elszívjátok a magyar ember vérét, mindenütt ott vagytok, ugye zsidó, sziszegte a srác tavaly a gimi folyosóján, és eltorzult az arca, ki kéne irtani benneteket, csak rontjátok a város levegőjét… Mint a csótányok, ha közéjük csapnak, elhullik néhány, lábukkal még idétlenül kalimpálnak a földön, pusztulj te szemét, dögölj meg, a kitinpáncél reccsen a talpak alatt.

Lelépni, ez az egyetlen megoldás…

Aztán annyira hirtelen történt minden, hogy felocsúdni sem maradt ideje.

Hajnalban menetoszlopba rendeződtek, éppen a Margit hídon hajtották át őket, amikor ellenséges repülők jelentek meg a fejük fölött, és lőni kezdték a menetoszlopot. Mindenki menekült, az őrök üvöltöttek, géppisztolyt rántottak, s lőtték a zsidókat maguk is, el ne szökjenek. Andrásnak nem volt sok választása, vagy a vadászgépről géppuskázzák, vagy a keretlegények lövik le ebben a fejetlenségben. Átvetette magát a híd korlátján, s beleugrott a Dunába.

A víz hideg volt, odalent zöld és arany karikák játszottak, a zaj elült, bár még néhány lövedék becsapódott utána. Víz alatt, egy levegővel úszott a rakpartra, úgy érezte, tüdeje szétszakad, amíg odaér, nem gondolkozott, mit csinál, ösztönös menekülési vágy hajtotta, el, minél messzebb a századtól, géppuskáktól és pisztolyoktól. Az őrök észrevették, ahogy kimászott a partra, valaki utána lőtt, András lehasalt, feje mellett pattogtak a golyók a macskakövön.

A repülő elhúzott, most egy kört ír le, hogy visszatérjen, van hát néhány perc búvóhelyet keresni. Berohant az első kapualjba, ami szemben volt vele. Fülsiketítően bőgtek a szirénák, az utcán már nem mozgott senki, András még mindig zihált, mindenki a légoltalmi pincébe menekült, de tudta, oda nem lehet, ott azonnal kiderül… A visszatérő repülőgépek zúgását nem hallotta, csak a bombák becsapódását érzékelte, valahol nem is olyan messze, rengett a föld, úgy érezte, dobhártyája szakad ki. De most örült ennek a bombázásnak, a bombázás jó, a keretnek kisebb dolga is nagyobb lesz annál, minthogy keressen… De hova menjek, Istenem, hova? Haza nem, apuéknál fognak először keresni. Veszélyes az utca is, elkapnak azonnal, látják, honnan szöktem. Reszketett a város, remegtek a falak, s velük együtt András is, mi lesz velem, Istenem, mi lesz. Imádkozni lett volna jó, de nem tudott, otthon nem tanult imádságot sosem, csak a református gimnáziumban, ahova járt, a Lónyayban.

Mintha álomban, tört fel benne az ima, észre se vette, teste előre-hátra járt, görcsösen, eszelős élni akarással hadarta az egyetlen imádságot, amit tudott:

– Jövel Jézus, légy vendégünk, áldd meg, amit adtál nékünk, áldd meg, amit adtál nékünk…

Ruhájából csöpögött a víz, nagy tócsában állt a lába körül.

Egy repülő húzott el szinte a feje felett.

A férfi, mintha a semmiből lépett volna elő, egyszer csak ott állt mellette.

– Még megfázol itt nekem – levette magáról a kabátját, és a fiú vállára tette, kivillant alóla a Luther-kabát. A repülők közben elszálltak a fejük fölül, csend lett, néma csend.

– Gyerünk fiam, induljunk, míg elő nem bújnak a nyilasok a pincéből!

A kabát jó volt, nagyon jó, majd a bokáját verte ugyan, de eltakarta munkaszolgálatos ruháját, a vizes bakancsot, így nem volt olyan feltűnő.

A Margit körúton nem mertek haladni, a kis utcákat keresték, fel a Vérhalomra, aztán a Bogár utcába le. Nem tartott sokáig az út, András mégis óráknak érezte, veszélyes minden sarok, minden forduló. Agyával próbálta rögzíteni a tárgyakat, kapaszkodott a körvonalukba, súlytalanná váltak a szavak, jelentésüket vesztették a grammatikai szerkezetek, fölötte az utcanévtábla gúnyosan az arcába nevetett, idegszálait szaggatta a félelem, a pillanat összesűrűsödött, kitágult megint, áldás, átok, zsidó, magyar, mindegy, most bármi bármivel relációba állítható, megfoghatatlanok a szavak, csak a tárgyak maradtak biztosak, mind valós, kézzel fogható, materiálisan tapintható, a jegessé fagyott föld a talpa alatt, a kerítés dermedt hidege, a csorba kút ott a sarkon, a kőkereszt a ház oromzatán, biztos az első becsapódásig, az első detonációig legalább… Összeszorította gyomrát a félelem, csak nyilasok ne jöjjenek, csak azok ne, vacogott a foga, úgy fázott, a hajnal rideg fényeiben valószínűtlenül élesen ivódott tudatába a megtett út, úgy érezte, vakon is visszatalálna a Margit körútra.

A Bogár utcában egy elegáns villába csöngetett be a Luther-kabátos férfi.

– Itt jó helyed lesz, ne félj! – súgta oda Andrásnak, míg a kapunyitásra vártak. – Vannak irataid?

András búsan rázta meg göndör fejét. Irataim, már hogy lehetnének nekem irataim? Saját papírjaimat hiába venném elő, anyja neve Lindemann Iza, apja neve Grósz György, vallása zsidó… Nincs is más, csak a születési anyakönyvi kivonatom, azzal meg bajt hoznék magára is, meg mindenkire, aki bújtatni mer.

Búsan rázta meg a fejét, nincs papírja, nincsen neki.

– No, nem baj, majd teszünk róla – mondta a férfi ott a Bogár utcai villa kapujában, de már jött is kaput nyitni egy diakonissza, sötétkék egyenruhában, világoskék fityulával a fején. Nagyon siethetett, kabátot se kapott, pedig deresen ropogott a fű a talpa alatt, ahogy végigszaladt a kerti úton.

– Jó reggelt, Gréta, egy új fiút hoztam magának.

– Mert nálunk elfér, ugye, nagytiszteletű úr? – nevetett fel a diakonissza.

Gréta egy mozdulattal a kerítésen belülre terelte Andrást, alig idősebb, mint én, döbbent bele a fiú a gondolatba, huszonöt se lehet. Kérdéseket várt, de Gréta semmit se kérdezett, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy ezen a fagyos, novemberi hajnalon egy csuromvizes fiú csönget be hozzájuk. Már nyikordult a kulcs a zárban, mikor Andrásba belényilallott, hogy még a nevét sem tudja ennek a furcsa papnak, aki megmentette az életét. Hirtelen fordult hátra, de a Luther-kabát már messze villant, a Bogár lépcső irányában.

– Hogy hívják a… a nagytiszteletű urat? – kérdezte hát Grétát.

– Sztehlo Gábornak – válaszolta a diakonissza –, de jöjjön, siessünk, nem tanácsos itt a kapuban ácsorogni.

Mikor Andrist felvitte a Bogár utcába, nem tudta, ki is a fiú, nem sejtette, hogy épp annak a Grósz doktornak a fia, akit olyan jól ismert már a Zsidó Kórházból. ’44 tavaszán az öngyilkos osztály volt a legzsúfoltabb.

A postás elhajtott, az idős lelkész indult fel a hegyre.

Furcsának, idegennek tűnt ez a reggeli szürkület, odahaza a hajnal elönti azonnal a földet. Itt másként folyik az idő. A nap sokáig nem is látható, csak a hókristályok prizmarendszerén törik meg a hegyormok között átszivárgó fény. A völgyekben még mintha éjszaka lenne, órákat kell várni, hogy elmúljék a sötétség. A Jungfrauval sokáig nem tudott mit kezdeni, generációkon átörökített protestantizmusa tiltakozott, hogy Kálvin és Zwingli országában a szentséges Szüzet tiszteljék a hegyoromban. Egy ilyen szürke, kora reggeli sétán békélt meg vele. Sötét volt még, nem is várta a napot, mikor hirtelen ragyogni kezdett a hegy, érthetetlen, belső ragyogással. Mária, ölében a kisded Jézus, újszülött, aki megtöri a sötétséget.

Mikor a szemközti ormon feltűnt a fény, tudta, hamarosan Beatenberget is eléri. Megszaporázta lépteit, s amennyire beteg szívétől kitelt, igyekezett fel, a csúcs felé. Az út mellett babér- meg fügefák nőttek, errefelé kevés szőlőt termesztettek, nem úgy, mint a hegylánc túlsó oldalán, a Rhône völgyében. Mikor arra járt, elámult a szőlőkultúrán, a valósággal függő kerteken, ahol minden hasznosítható négyzetcentiméterre szőlőt ültettek. Egy pillanatra a szíve összeszorult, nagytarcsai parasztjai jutottak eszébe újra, meg a népfőiskola, amit ’38-ban indított. Bezárták még ’45-ben, a háború miatt, utána meg… Múzeumot csináltak belőle, hiába álmodott Németh László Kert-Magyarországról. Sebők Pista írta meg neki, az a tarcsai parasztgyerek, akit Finnországban taníttatott ki.

Sebők Pista most is ír néha, a kolhozosítást még együtt élték meg otthon, no ezért kár volt tanulni, nagytiszteletű úr, hogy beadjuk a földet közösbe. Andris lelkesedett, Gábor bácsi, ez olyan, mint amit megálmodtunk, egyenlő lett mindenki.

Hiába mondta neki, a fiú csak ’56-ban ébredt fel…

Álom, álomnak tűnt annyi minden.

A kiáltást már várta, mindig utána szólt a fiú, ha fel akarta kísérni a hegyre.

Bevárta.

Andris szótlanul haladt mellette, csak a talpa alatt csikorgott a kavics.

Csoda se tudja, miért, Andris mindig nagytiszteletű úrnak szólította, talán ő az egyetlen, akinek nem lett Gábor bácsi, pedig Csöppivel, a feleségével együtt úgy szerették mindig, mint a saját fiukat.

Előtte van ma is az az első találkozás, ott kapualjban, a bombázás idején, ahogy ruhájából csepeg a víz, ahogy ismétli az imát görcsös akarással…

Azonnal döntött, felviszi a Bogár utcába Sztratinszky Grétáékhoz, ott biztonságban lesz. Grétát már több mint tíz éve, szinte gyerekkora óta ismerte. Kispap volt ő még akkor, alig-alig végezte el a teológiát, Finnországból épphogy hazaért, amikor konfirmált Gréta, aztán meg, hogy tanárnő lett, a Luther-kört vezette évekig, majd Kemény esperes mellett dolgozott a fasori evangélikus gyülekezetben. Csak végül felborult a világ, s Grétának is menekülnie kellett.

Októberben került hozzá a Bogár utcába, pont azon a napon, amikor Szálasi hatalomra jutott.

– Gréta, kérem, hívja nekem a budavári palotát! Szálasit. – Az esperes hangja határozott volt, kemény, lélekben már a rá váró nehéz beszélgetésre készült, mégis észrevette, ahogy Sztratinszky Gréta arca elkomorodik. Nézte ezt a törékeny, fiatal lányt, eléléptek a régi emlékek, tíz és néhány esztendeje sincs, hogy ez a gyermek a fiaimmal játszott együtt odakünn az udvaron. Mostan meg hány embernek gondját-baját hordozza a vállán naponkint, pedig tudvalévő, Gréta papírjai sem állanak ki minden próbát, hiába született ez a leány evangélikusnak, elvihetik bármikor.

A központ kapcsolt, Gréta átadta a kagylót az esperesnek, s csendesen kiment a szobából. Sírni szeretett volna, de tudta, nem lehet, fegyelmezte hát magát, de gondolatait nem tudta megállítani, milyen más volt tegnap minden, milyen boldog voltam, Istenem, milyen boldog… Táncolni tudtam volna, ujjongani, mikor az esperes úr hírt adott a kormányzói proklamációról. A Német Birodalom ezt a háborút elvesztette, ha ezt Horthy kormányzó maga mondja ki, akkor vége a háborúnak! Nincsen több félelem, nincsen több rettegés! Nem kell több síró arcot látni a lelkészi hivatalban, nem kell több hamis születési bizonyítványt kiállítani, hamis keresztelési dátumot lejegyezni, és nem kell félni többet, hogy netán napvilágra jön, hogy mi is, minket is… Ha a kormányzó maga hirdeti a háborút elveszettnek, akkor megállnak a vonatok a síneken, nem vonulnak többé menetoszlopban, felemelt kézzel a zsidók. Akkor… megmenekült apa, anya, a fölöttünk lakó kis Tomi is.

Aztán ma reggel fekete lett minden megint.

Mosolyogva, boldogan lépett be az irodába, de arcáról szinte azonnal lefagyott a mosoly, amikor az esperessel találkozott. Horthyt a németek elhurcolták, Szálasi lett a kormányfő. A Gestapo kezébe vette a zsidókérdésnek „az emberiesség követelményeivel ellenkező, ismert módon való intézkedéseit”*, Gréta csak nézett ki az ablakon, az októberi szélben vörösarany színben játszottak a Fasor fái, sötét volt mégis minden, reménytelenül, fényevesztetten sötét. Meghiúsult hát, hiába mondatott ki az igazság tegnap, elszállt a szó, mára Szálasi parancsol… A már ismert lépések következnek, üldöztetések újfent, s jönnek, jönnek megint az asszonyok, a férfiak, kézen vezetik, karjukban hozzák gyermekeiket, ha engemet megmenteni nem tudnak is, legalább a gyermek, az ne vesszék el. Írni kell újra a hamis születési anyakönyvi kivonatokat, hogy Khón Sárika nem Khón, hanem Kovács, nem is Sára, hanem Marcsa, és sose volt zsidó, hogyan is lehetett volna, hisz evangélikusnak született a szentem. És az anyák arcán felcsillan a remény, ahogyan kézbe veszik a hamis keresztlevelet, pedig fals az, alig is ér valamit. Futni volna jó a gyermekekkel, futni el, messzire, megragadni Sárikát, meg Gabit, meg Pétert, meg a többieket, futni velük, kiűzetve ebből az eszelős világból, ahol azért ölnek meg embereket, mert zsidónak születtek.

Sose felejti el azt a képet, ahogy mentek végig az Andrássy úton, hármas menetoszlopban, feltartott kezekkel a zsidók, gyerekek is voltak köztük, mellettük a katonák, csőre töltött gépfegyverrel, mit véthet nekik egy gyerek, ugyan mit? El akart menni gyorsan a menetoszlop mellett, hogy ne kelljen látnia azokat a fásult tekinteteket, de a lába földbe gyökeredzett, nem tudott tovább haladni. Csak egy pillanatra villant össze a tekintetük, aztán a fiú volt a bölcsebb, elkapta fejét, mintha nem is ismerné Grétát. Feri volt, Kingler Feri az ötödik c-ből. Grétának csak annyi ereje maradt, hogy behúzódott egy kapu alá, meg ne lássák a német katonák a könnyeit.

Mikor kijött az esperes szobájából, sírni szeretett volna akkor is, de tudta, nem lehet. Nézte a vörösarany őszi fákat a Fasorban, a dolgomat kell tennem, tovább, akármi légyen az.

Grétának úgy tűnt, nem sokáig beszélt az esperes Szálasival, máris megszólalt a kiscsengő a dolgozószobában. Kemény esperes homloka is megfelhődzött tegnap óta. Magához intette Grétát, s amit egyébként nem szokott, széket is húzott a lány alá.

– Biztos helyen kívánom tudni magát, Gréta. Gábornál.

Gréta csodálkozva kutatta az esperes arcát. Biztos helyen Gábornál? De hisz nincs kockázatosabb dolog, mint amit a Sztehlo nagytiszteletű úr csinál! Biztonságban, ott?

Gréta véletlenül tudta meg, mi is Sztehlo nagytiszteletű úr vállalt feladata. Éppen Raffay püspöknél járt, Kemény esperes küldte át valami üzenettel.

– Otthonokat kell létrehozni, gyermekotthonokat – hallotta Sztehlo Gábor határozott hangját a püspöki hivatalból –, ahol el lehet bújtatni a zsidó gyerekeket.

Raffay püspök megköszörülte a torkát:

– A kikeresztelkedett zsidó gyerekeket.

Gréta odakint választ nem hallott, csak valami elfojtott, elégedetlen mormogást, meg is szégyellte magát, ez nem rám tartozik.

Ám a gondolatot csak nem tudta kiverni a fejéből, otthonokat létrehozni zsidó gyermekeknek… Itt a városban… lehetetlenség… aki zsidókat ment vagy bújtat, maga is halálra ítélt, azonnal felkoncolják, ha rajtakapják, hogy segített. Lakások is szükségesek, személyzet mindenképp, olyasforma hamis papírok, amik kiállják a nyilas razziákat. Álom, csalárd reménység, mi a nagytiszteletű úrral játszik csupán.

De ezek szerint Sztehlo csak beindította a gyerekotthonokat. Vöröskeresztes védelemmel, azt mondja az esperes, no de ez akkor is esztelen vakmerőség. Hiába van kifüggesztve a kapun, hogy Vöröskeresztes Hadiárvaház, elegendő egyszer is bemenni oda, s végignézni a gyermekeken… látnivaló azokon, hogy zsidók. Bizonyos az is, hogy nem tudott a nagytiszteletű úr ennyi embernek echte papírokat szerezni. Brosúrák nélkül meg nem mennek semmire, elegendő egy razzia, elvisznek ott mindenkit, gyereket, gondozónőt, a nagytiszteletű urat, sőt még a családját is.

– Biztos helyen akarom tudni magát, Gréta. Gábornál. Sok a gyerek, kevés a pedagógus, és maga ért a gyerekek nyelvén.

Gréta döbbenten nézett az esperesre: hogyan mondhat ilyet? Biztos helyen? Gábornál? De van-e biztos hely, amikor a Várban Szálasi parancsol? Van-e biztosabb hely, mint azok között lenni, akiket üldöznek, akiknek bujkálni kell, hogy a puszta életüket megmentsék. „E világon nyomorúságotok lészen”, hányszor tanítottam magam is vallásórán… Jézus is a nyomorultak között volt mindig, nincsen itt a földön nagyobb biztonság, mint az üldözöttek között lenni. Sok a gyerek és kevés a személyzet. Tehetem hát végre, amit annyiszor vágytam megtenni. Kiragadni, elbújtatni a gyermekeket, hogy ne érezzenek semmit abból, amit a felnőttek körülöttük játszanak. Kivonni őket ebből az embertelen, halálos játékból. Ki kellett volna ragadni a sorból Kingler Ferit is, de akkor nem lehetett…

Hát most lehet.

Akkoriban zsidók feküdtek legtöbben az öngyilkos osztályon.

A nagytarcsai parasztok nem értették, miért hagyja ott őket, miért megy el a bizonytalanba, státus nélküli kórházlelkésznek. Nem tudta maga sem észérvekkel megmagyarázni, Csöppi még kevésbé értette. De Budapestet, a nagyvárost szerette, jobban, mint a nagytarcsai parasztokat. Azután jött Born, és megváltozott minden. Jól érezte magát végre Csöppi is.

Lassan virradt a hegyen.

Lent a völgyben a Thuni-tó ikerteste sötéten ragyogott, a vörösfenyőerdő is tartotta még az éjszakát, csak a hegytetőn, Beatenbergen szikrázott már a nap. A fehér kőzúzalék ismerősen recsegett a talpa alatt, de a murva csikorgását elnyelte az erdő. A neszek, a zajok élő organizmussá álltak össze. Még teológusként, Finnországból hozta magával az erdő eleven csendjét. Kívánta sokszor, szószéken állva is, a némaságba zárt arcok előtt, de talán sehol sem kívánta jobban, mint a kórházakban az öngyilkosok betegágyai mellett, mikor az ágy szélén imádkozva küzdött ezért az intenzív csendért. Leginkább szavak nélkül lehetett tenni akkor legtöbbet.

Felértek a hírek vidékről, a nagy deportálások nem maradhattak titokban, mozdulni kellett, tenni valamit, szabad kezet kapott Raffaytól a gyermekmentési akcióhoz. A német megszállás után sose tudhatták, megérik-e a másnapot, meddig tart a kirendelt idő, míg dolgozhatnak. Raffay püspök ragaszkodott a keresztlevelekhez, számára problémát csak a kikeresztelkedett zsidó gyerekek sorsa jelentett, az is csak Szálasi hatalomra jutásáig, mást végképp nem érzett sajátjának. A legválságosabb pillanatban vonták meg az otthonok egyházi támogatását. Ha Born, ha a svájci Vöröskereszt akkor nem vállalja át őket, éhen vesztek volna a gyerekek az ostrom alatt. A legtöbb otthont svájci segítséggel, az utolsó pillanatban, Szálasi hatalomra jutása utáni hetekben hozta létre.

Az erdő magába ölelte a hegycsúcs felé baktató lelkészt, minden mozdulata, gondolata emlékezete része lett. Így hallgattak a gyerekek is a vöröskeresztes irodán, mikor felvették őket az otthonokba. Ezzel a szavakon túli hallgatással.

Tartalom

Frontvonal

Sztehlo Gábor élete évszámokban

Héber kifejezések magyarázata

Kiadja

a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.
Telefon: (06 1) 466 9896
harmat@harmat.hu
www.harmat.hu

és a Magyarországi Evangélikus Egyház Luther Kiadója
1085 Budapest, Üllői út 24.
Telefon: (06 1) 411-0385
rendeles@lutherkiado.hu
www.lutherkiado.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél és Antal Bálint

Felelős szerkesztő: Naszádi Kriszta

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Tördelte: Lente István

Borítótervező: Tabák Miklós

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License