Adapted in part from Disney film One Hundred and One Dalmatians.

Copyright © 2023 Disney Enterprises, Inc.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó u. 4-8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Szöveg © Serena Valentino

Borító © Jeffrey Thomas

Eredeti cím: The Evil Thing

Fordította © Halmai Gergely

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Aranyossyné Bondi Judit

ISBN 978-963-584-893-5

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Tartalom

1. FEJEZET Szörnyella De Frász

2. FEJEZET Az utolsó De Frász

3. FEJEZET A távozás

4. FEJEZET Kiművelt kisasszonyok

5. FEJEZET Szünidei látogatás

6. FEJEZET Egy korszak vége

7. FEJEZET Karácsony este

8. FEJEZET Különböztesd meg magad

9. FEJEZET Tökéletes időzítés

10. FEJEZET Viszlát, Perdita

11. FEJEZET Tik-tak

12. FEJEZET Sir Huntley fenntartásai

13. FEJEZET A kis fekete ruha

14. FEJEZET Szörnyella De Frász

15. FEJEZET Viszlát, Belgravia

16. FEJEZET Viszlát, Mama

17. FEJEZET A rémlak

18. FEJEZET Perdita

19. FEJEZET A fogdmegek a hibásak

20. FEJEZET Egy viharos éjszaka

21. FEJEZET 101 kiskutya

Utószó

Sok szeretettel kutyámnak, Gózernek

Szörnyella De Frász

Talán itt illene elkezdenem a történetemet, a Rémlakban, ahol csodás terveim kibontakoztak a sötétségből. Azonban mégis inkább a legelején, illetve ahhoz közel kezdeném, csak hogy lássátok, mit miért teszek. Persze nyilván hallottátok már a kiskutyák történetét, a nyomorult dalmatákét, a sótlan gazdáikkal, Rogerrel és Anitával egyetemben. Bizonyára szorítottatok is nekik, hogy megmeneküljenek tőlem. Tőlem, a szörnyetegtől, a szőrmeruhás ördögi nőszemélytől. De vajon nem érdemlem-e meg én is, hogy elmondjam a történetet a saját szemszögemből? Az igazi történetet. Hisz remek kis sztori. Hát íme: az én történetem! Szörnyella de Frászé!

Tiktak, kedveskéim, most visszarepülünk az időben, tizenegy éves koromba, amikor még a családom udvarházában éltem. Kapaszkodjatok, drágáim, mert rázós utazás lesz!

Édesanyám, az apám és én egy pazar házban éltünk a Belgrave téren. Hatalmas, színpompás fényűző otthon volt; a térre néző balkon négy hatalmas oszlopon támaszkodott. Kis közösségünk a túloldalon tenyésző londoni söpredéktől biztonságban elzárva élt.

Mi a rendes oldalon laktunk, melyet jókora parkok vettek körül, s melyben így okkal érezhettük magunkat háborítatlan magányban.

Persze hébe-hóba itt is feltűntek a bejárati ajtók rézkilincsét tisztogató szolgák, vagy a parkban visítozó kisdedeket tologató dadusok.

Akadtak violákat árusító vénasszonyok is a sarkokon, vagy újságot áruló és üzeneteket kézbesítő kölykök, de ezek többnyire csak futó látomásként, szinte láthatatlanul osontak át a tereken. Emberszámba is alig vettem őket.

Magamban csak „nemszemélyeknek” hívtam ezeket. Olyanok voltak, akár a szellemek.

Jóllehet a saját szolgáim nagyon is éltek, a többségük csak néma kísértetként létezett, akik csak akkor jelentek meg, ha szükségünk volt rájuk. Nem voltak valódiak. Legalábbis nekem nem. Nem voltak olyanok, mint mama és papa. Vagy én.

Egyes szolgáim talán igazibbnak tűntek a többieknél. Azok, akik mindig szem előtt voltak. Ezek a szolgák nem kimondottan szolgák voltak, inkább valahol félúton a szolgálók és a családtagok közt.

Idővel rájuk is kitérek majd.

De jaj, mennyire szerettem ott élni mamával és papával, abban az óriási belgráviai házban, a kristálycsillárok és gyönyörűen tapétázott falak közt, és végigsétálni az egzotikus szőnyegekkel borított parkettán! Bizonyos tekintetben még a szolgáinkat is kedveltem, akik néma szellemekként, szisztematikusan járkáltak fel-alá a házban, s teljesítették minden óhajunkat. Mindig ott voltak. És mindig készen álltak a szolgálatra, ha csak csengettünk nekik.

Csodás házunk képe úgy ragyog ki az emlékeim közül, mint valami világítótorony, mely mintha csak haza akarna vezetni. Ó, bárcsak még egyszer ott állhatnék biztonságos falai közt! S élhetném mesébe illő életemet, mint gyermekkoromban, amikor még minden olyan egyszerűnek tűnt… Oly sok pompás napot éltem meg abban a házban. Ezek újra és újra előbukkannak az emlékezetemből, s olykor-olykor bizony elönt a honvágy.

Napjaim nagy részét a nevelőnőm, Miss Filgran társaságában töltöttem a tanulószobában. Miss Filgran azóta felügyelte az oktatásomat, hogy elég nagy lettem, hogy megtanulhassak olvasni. Franciaórákat adott, megtanított festeni, varrni, olvasni és írni.

A mi köreinkben a lányok többségét a nevelőnője tanította. Ha fiúnak születek, a szüleim elküldtek volna egy bentlakásos iskolába, ahol a legkülönfélébb tárgyakat, görög mitológiát, történelmet, matematikát tanultam volna. A lányoktól annyit vártak, hogy tanuljanak meg tisztességesen viselkedni a reggelizőben. Hogy hogyan legyünk illedelmes kisasszonyok. Hogyan rendezzünk pompás vendégségeket, tervezzünk menüket, és irányítsuk a társalgást az asztalnál. És Miss Filgran kezei alatt ez mind valóban a részét képezte az oktatásomnak. Ám sosem tiltotta meg, hogy olyan dolgok iránt is érdeklődjem, amelyek nem csak fiatal lányoknak valók.

Például bátorította a földrajz iránti szenvedélyemet, és hagyta, hogy annyi időt töltsek a különböző országok kultúrájának és szokásainak tanulmányozásával, amennyi csak jólesett, hiszen jól tudta, hogy égtem a vágytól, hogy bejárhassam a világot, ha elég idős leszek az efféle kalandokhoz. Ma is jóleső érzéssel gondolok vissza azokra a napokra. Mégis, a kedvenc napszakom az volt, amikor Miss Filgrannel lemehettem a reggelizőbe, hogy egy csodálatos órát töltsek el mamával.

Mindennap egy teljes órát, amikor csak rám figyelt.

Anyám szenvedélyesen rajongott a fenséges ruhákért. Mindig a legújabb, leggyönyörűbb ruhákat hordta. E téren senki nem érhetett a nyomába, még én sem. Pedig tudjátok, milyen szédítő vagyok, nemde, kedveskéim? Hisz láttátok a fotókat rólam az újságban. Tudjátok, miket tettem, s hogy milyen szüntelen elragadtatással viseltetek a divat iránt. Nos, kedveskéim, mama pont ugyanilyen volt. Izgalmas, pazarló életet élt, s meg is érdemelte. Ő volt a legszebb, legcsábosabb nő, akit valaha láttam. Igazi, hamisítatlan hölgy volt.

Ugyan nem kellett volna foglalkoznia velem, hisz mindig elfoglalt volt; mégis így tett minden egyes nap, miután végeztem Miss Filgran óráival. Már ahogy megindultam lefelé a tanulószobából a reggelizőbe vezető pompás lépcsőkön, csak ő járt a fejemben. Erőnek erejével kellett visszafognom magam, hogy egy illedelmes fiatal lányhoz illően ne rohanjak lefelé, és ne sikongassak a viszontlátás felett érzett örömömben. Hisz még a tanulószobát is csak nemrégiben alakították át a gyerekszobámból, s még csak most léptem rá a fiatal hölggyé válás útjára.

Miss Filgran mindig velem volt, s fogta a kezem, hogy megfelelően viselkedjem. Nem mintha nem tudtam volna magamtól is. Ám az öltözködés terén szükségem volt az útmutatására, mert még nem alakult ki bennem anyám páratlan érzéke egy teljes öltözet összeállításához. Mindennap, még mielőtt kiléptem volna a tanulószobából, Miss Filgran gondoskodott róla, hogy a ruházatom megfelelő legyen. Én magam ragaszkodtam a tökéletességhez. Miss Filgran valóságos ellenőrzőlistát vezetett, amikor megvizsgálta, hogy a hajam, a ruhám, a masnijaim mind rendben vannak-e, mert tudta, hogy halálra váltam volna, ha anyám bármi nem odaillőt vesz észre rajtam. Álmomban sem jutott volna eszembe úgy lemenni a reggelizőbe, hogy át ne öltöztem volna egy csinosabb ruhámba, s a hajam nem lett volna tökéletes loknikba rendezve.

A reggeliző volt mama kedvenc helyisége.

Az ő birodalma volt, ennek megfelelő káprázatos berendezéssel.

Nem ez volt a legnagyobb szoba a házban. Mint a földszinti, tehát a család számára fenntartott helyiségek egyike, ez sem volt nagy, ám annál komfortosabb; s egyben a legszebb is. A bejárattal szemközti falon ablakok sorakoztak, s egy nagy, kétszárnyú üvegajtó vezetett a teraszra, mely a Belgrave térre nézett.

Az ablakok előtt egy nagy faasztal állt, ahol anyám a levelezését és a ház napi ügyeit intézte. Jobbra egy kandalló állt. A párkányán ízléses rendben sorakoztak a becses kincsek, melyeket a szüleim hoztak haza a világ körüli útjaikról: egy pár jáde tigrisszobor, egy kis arany állóóra, egy éjfekete ónixfigura, amely Anubiszt, az egyiptomi sírhelyek istenét és védelmezőjét ábrázolta. Anubisz kutyaalakban jelent meg, s én mindig úgy gondoltam, hogy imigyen a kutyák védelmezője is, mígnem apám egyszer kiigazította a tévedésemet. A kandallón mindemellett persze ott sorakoztak a meghívók a különféle vacsorákra és partikra, ahogy az a divatosabb háztartásokban szokás volt. Mama minden héten legalább három ilyen meghívót kapott, s tett ki a párkányra.

A kandalló fölé egy nagy, félköríves art deco stílusú díszítést festettek, amely örökre beleégett az emlékezetembe. Ha becsukom a szemem, és a belgráviai házunkra gondolok, ez a minta jelenik meg előttem. Bárcsak szemléletesebben is le tudnám írni nektek, bár nem is annyira a minta a fontos, mint az érzés, amelyet kivált bennem. Azt, hogy otthon vagyok.

Hogy is lehetne ezt szavakba önteni?

Az otthon érzését.

A kandallótól jobbra könyvespolcok álltak, két oldalról egy-egy cserépben álló pálmával szegélyezve, s pár lépésnyire előttük egy tálalókocsi állt, melyen szeszes italok és koktélospoharak álltak, egy szódásüveg társaságában. A kandalló előtt egy bőrkanapé kapott helyet, szemközt két bőrfotellel, s egy kis kerek asztallal közöttük. A falak hamvasszilva-színben pompáztak, s zord tekintetű hölgyeket és úriembereket ábrázoló aranykeretes olajfestmények díszítették. Ők mind apám rokonai voltak, ám a nevüket már rég elfeledtük.

Szinte minden ilyen látogatás anyámnál ugyanúgy zajlott, mégis, minden egyes alkalommal elakadt a lélegzetem, ahogy megláttam őt, amint rám várt a bőrkanapén. Mama mindig lenyűgöző látványt nyújtott.

Bármit is tervezett a szokásos látogatásunk utánra, az öltözéke ehhez igazodott.

Délutánonként általában a barátaival teázott, vagy vásárolni indultak. Van egy emlékem róla, amelyben térd alatt végződő ruhát viselt, laza selyemövvel, ahogy az akkoriban divatos volt. A ruhájához passzoló púderrózsaszín rúzst viselt, mely éles kontrasztban állt hosszú, csillogó fekete hajával, melyet úgy tűzött fel, hogy bubifrizurára hasonlítson. Esténként, amikor szórakozni ment, gyakran viselt vörös rúzst, ám napközben soha. – A vörös rúzs az estékhez való – mondta mindig. Néha még mindig hallom a tanácsait visszhangozni a fülemben, s olykor mindig újra butuska kislánynak érzem magam.

Az egyik délután különösen élesen megmaradt az emlékezetemben.

Nem mernék rá megesküdni, hogy ez egyetlen nap történt, vagy több napra elosztva, s csak az elmém kutyulja össze őket. Mégis, ez az emlék elevenen él. Anyám fesztelenül üldögélt a gazdagon szőtt vörös takaróval borított barna bőrkanapén. Ahogy megláttam, szerettem volna a karjaiba vetni magam, ám Miss Filgran finoman megszorította a kezem, így emlékeztetve a helyes viselkedésre.

Így hát türelmesen álldogáltam, s vártam, hogy anyám végre felnézzen az előtte heverő levelek és meghívók sokaságából. Amikor végre rám nézett, a legbájosabb mosolyommal válaszoltam.

– Szép napot, Szörnyella, drágám – köszöntött, s odatartotta az arcát, hogy megpuszilhassam. – Látom, megint a piros ruhád van rajtad.

Teljesen elhűltem. Mama csalódottnak tűnt, s ettől összeszorult a torkom.

– Azt hittem, szereted ezt a ruhát, mama. Hisz múltkor te magad mondtad. Azt mondtad, csinos vagyok benne. – Anyám felsóhajtott, és letette a leveleket.

– Pont ez a lényeg, drágám. Alig pár napja láttam rajtad, de te mégis újra felvetted, miközben jól tudom, hogy a szekrényed telis-tele van új ruhákkal. Egy hölgy sohasem viselheti kétszer ugyanazt a ruhát, Szörnyella. – Rettenetesen haragudtam Miss Filgranre. Hogy engedhette, hogy ez történjen? Hogy hagyhatta, hogy kétszer ugyanazt a ruhát vegyem fel?

– Miss Filgran, csengetne, hogy hozzák a teát? Aztán kérem, üljenek le. Zavar, hogy így köröznek körülöttem, mint egy madárraj.

– Máris, asszonyom. – Miss Filgran meghúzta a kandallótól balra eső zsinórt, majd leült az egyik bőrfotelbe, szemközt a kanapéval, ahol rendszerint mama és én foglaltunk helyet.

Amíg a teára vártunk, mama mindig ugyanazokat a kérdéseket tette fel, ugyanabban a sorrendben. Minden egyes alkalommal. Anyám ilyen volt; soha nem felejtett ki semmit.

– Ugye szót fogadsz Miss Filgrannek, drágám?

– Hogyne, mama.

– Jó kislány. És jól haladtok az óráiddal?

– Igen, mama, nagyon jól. Éppen egy bátor hercegnőről szóló könyvet olvasok, aki tud beszélni a fákkal.

– Micsoda badarság! A fákkal beszélni…?! Miss Filgran, miféle silány ponyvát olvastat maga az én lányommal?

– Ez Szörnyella egyik kalandregénye, asszonyom, amelyet Lord De Frásztól kapott.

– Áh, értem. Nos, nem szeretném, ha éjjelente ilyesmivel tenné tönkre a szemét.

– Nem, asszonyom. Esténként én szoktam neki olvasni.

– Nos, jól van. Nézzék, Jackson máris hozza a teát. – És valóban, az inasunk máris a küszöbön állt, a nyomában Jeannel és Pauline-nal, a két fiatal szolgálólánnyal, akik fekete egyenruhát viseltek, fehér köténnyel és főkötővel. A szolgálók öltözékének színe mindig tükrözte a napszakot. Reggel és kora délután rózsaszínűt hordtak, uzsonnára és estére azonban átöltöztek feketébe.

Jackson egy tálcán hozta a teáskannát, csészealjakat és csészéket, no meg a cukor és a tejszín kis tálkáit. Aznap épp a kedvenc készletem volt soron, az apró piros rózsákkal.

Jean szendvicseket, kalácsot és helyes kis rózsaszín virágokkal díszített aprósüteményt hozott, melyek ízléses rendben sorakoztak az emeletes tálalókocsin, melyet a szobalány mama mellé gördített. Pauline, akit anyám csak Paulie-nak hívott, egy szép formájú málnás gyümölcskocsonyát hozott ezüsttálcán. A finomság enyhén megremegett, ahogy letette elém.

– Hát ez, Paulie? – nézett rá mama. – Csak nem meglepetés Mrs. Baddeley-től? – Paulie félénken rám mosolygott, mielőtt válaszolt volna.

– Igen, asszonyom, külön Szörnyella kisasszony kedvéért.

– Nos, akkor tea után jobb, ha máris lesietsz a konyhába, és megköszönöd Mrs. Baddeley-nek, Szörnyella. Ez nagyon kedves volt tőle. Bár Paulie, legközelebb inkább a gyerekszobába küldesse fel. Nem szeretem a ragacsos édességeket a reggelizőben.

– Az már a tanulószoba, mama – mondtam halkan.

– Mi az, drágám? Nyisd ki a szád. Nem szeretem a félénk kisegereket – felelte, s a gyümölcskocsonyára sandított, mintha csak azt várná, hogy elugrik a tálról, és tönkreteszi a szőnyeget.

– Az már tanulószoba, nem gyerekszoba – mondtam kissé emeltebb hangon.

– Ó, hogyne, drágám, bár ez aligha olyan fontos, hogy a szavamba vágj miatta. Ne is várasd sokáig Mrs. Baddeley-t! Ha jól látom, már majdnem végeztél is a teával…?

Miss Filgran egy kézzel elvette előlem a szendvicsekkel és aprósüteménnyel teli tányért, a másikkal a teáscsészémet, s áttette őket az ezüsttálcára.

– Jean, kérem, vigye le ezeket a konyhába, rendben? Szörnyella kisasszony majd befejezi a teázást lent.

– Remek ötlet, Miss Filgran; nemde, Szörnyella? Most úgyis sietnem kell. Nem késhetek el Lady Pofonthtól, különben órákig hallgathatom majd, míg csak valami más el nem tereli a figyelmét. – Mama ezzel az inashoz fordult. – Jackson, a kabátomat.

– Igenis, asszonyom – felelte az, s már ott sem volt; egy szempillantás alatt kivitte az uzsonnát Jeannel és Pauline-nal a nyomában.

– Adj egy puszit a mamádnak, mielőtt elmenne, Szörnyella kisasszony – szólalt meg Miss Filgran, mintha magamtól nem akartam volna megtenni.

De az igazság az volt, hogy húztam az időt. Látni akartam mamát a szőrmebundájában.

– Kijöhetsz velem a hallba, Szörnyella, ha szeretnél tőlem elbúcsúzni, mielőtt lemész a konyhába. – Miss Filgran kézen fogott, és kisétált velem a reggelizőből a hallba, a bejárathoz. Ez volt az otthonunk fő ütőere. Azt is mondhatnánk, hogy a ház szíve.

A helyiség közepén egy kerek asztal állt, melyen naponta cserélték a virágokat. Apám gyakran erre tette le a kalapját is, amikor hazaért. A kalapot persze rögtön fel is kapta onnan egy szolgáló, s bevitte apám szobájába, a másnap reggeli induláshoz. A hallból jobbra nyílt az elegáns étkezőnk, balra pedig a káprázatos lépcső vezetett fel a nappaliba és a bálterembe, majd a következő szinten a hálókhoz. Még egy emelettel feljebb, a padláson a cselédszobák kaptak helyet. A lépcső lábánál pedig egy ajtó nyílt az alagsorba, azaz a szolgálók egyéb helyiségeibe, és a konyhába. A bejárati ajtóval szemben nyílt a reggeliző: a házunk lelke.

Jackson és Jean már a bejárati ajtó mellett vártak ránk. Jackson mama szőrmebundáját tartotta a kezében, Jean pedig a ridiküljét, amely csodásan csillogott a késő délutáni fényben. Miután Jackson felsegítette rá a bundát, anyám megpaskolta a hajam.

– Légy jó kislány, Szörnyella. És ne tömd magad mindenféle édességgel, bárhogy is tukmálja rád Mrs. Baddeley. Szervusz, drágám, ma nem jövök haza vacsorára. – Ezzel egy csókot dobott, s kiviharzott az ajtón, hosszú szőrmebundája színpadiasan lobogott utána. Anyám mindennap elment valamelyik barátjához, s néha estig sem ért haza. Ha pedig papa elutazott, vagy sokáig üléseztek a Lordok Házában, mama néha csak jóval vacsora után ért haza, amikor én már ágyban voltam.

A legtöbb nap így zajlott.

Mégis, mennyire imádtam a mamával töltött időt! Mindennap egy óra, mióta csak az eszemet tudtam. S azt az egy órát csakis rám szánta. Ez volt a napom fénypontja. Egy emlék, melyhez még most, a legsötétebb óráimban is ragaszkodom.

A mamával töltött időre.

A gyönyörű édesanyámmal, a szőrmebundáival, csillogó ékszereivel és divatos ruháival. A gyönyörű édesanyámmal, aki folyton izgalmas helyekre sietett. Magas volt és vékony, éjfekete hajával s mélybarna szemeivel, melyek szinte már feketének tűntek. Erős járomcsontjáért és szögletes vonásaiért bármely modell és színésznő ölni tudott volna. Egész alakját jószerivel állandóan gyémántok és csillogó ruhák borították – na és persze a szőrmebundák. Most is így látom őt, ha lehunyom a szemem.

Fénylik a sötétségben, mint egy szikrázó csillag.

A mamával a reggelizőben töltött csodálatos óra után Miss Filgran lekísért a konyhába, hogy köszönetet mondhassak a szakácsnőnek, Mrs. Baddeley-nek a gyümölcskocsonyáért. Ritkán kaptam tőle ilyet, de mama ilyenkor mindig ragaszkodott hozzá, hogy udvariasan megköszönjem.

Be kell vallanom: ki nem állhattam Mrs. Baddeley-t.

Zömök, vörös képű asszonyság volt, mosolygós szemekkel. Ruhája gyakran tetőtől talpig lisztes volt, a feje tetejére tornyozott kontyból pedig hosszú hajszálak lógtak ki. Ahányszor csak kisöpörte a haját az arcából, csak még jobban összelisztezte magát. Szeretett nekem gügyögni, mintha még mindig kislány lettem volna, nem pedig fiatal hölgy; s folyton olyan dolgokról kérdezősködött, amelyekhez semmi köze nem volt. Mit érdekelte őt, hogy mit tanulok az óráimon? Mama sosem nyaggatott engem azzal, hogy milyen tantárgyakat kedvelek, akkor a szakácsunk ugyan miért?

Az alagsorba vezető úton szorosan lehunyt szemmel emlékeztettem magam, hogy kedvesen kell viselkednem vele, és felkészültem a visongó hangon záporozó kérdések áradatára.

– Jaj, Szörnyella! Hogy vagy, kislányom? – kérdezte a szakácsnő már messziről, amint meghallotta a cipőm kopogását a lépcsőn. A korához képest remek hallása volt. Esküszöm, három emeletnyiről is meghallotta, ha lefelé indultam, s mire leértem hozzá, már készen is állt a gyümölcskocsonyával.

– Pompásan, Mrs. Baddeley – mondtam fel a kötelező formulát. – Köszönöm a gyümölcskocsonyát, igazán gyönyörű volt. – Mrs. Baddeley hangosan kacagott reszelős, nyers hangján. Nevetése tökéletesen illett a kinézetéhez.

– Ó, aranyoskám, az íze még annál is jobb! Tessék! – S azzal még egy jókora adagot púpozott a tányéromra onnan, ahol éppen a tésztát dagasztotta. – Ülj csak le, drágám. Tudom, hogy ez a kedvenced.

Valójában utáltam a gyümölcskocsonyát, de a szakácsnő valamiért a fejébe vette, hogy imádom, s ennek megfelelően az egész gyermekkoromat végigkísérték Mrs. Baddeley kocsonyái.

Felültem a szemközti hokedlire, s leerőltettem a zselét a torkomon, míg ő széles mosollyal gyúrta a tésztát, s közben egyre az unalmas kérdéseivel nyaggatott.

– Nem szeretnéd meghívni pár kis barátodat teára? Mi van azzal az édes kis leánnyal, Anitával? Jó kis zsúrt csaphatnánk! Elkészíteném az összes kedvencedet! Anita talán nem szereti a citromtortát?

– De szereti, köszönöm szépen – feleltem az apró falatok közt. Hiszen mama figyelmeztetett, hogy ne egyek túl sokat.

– El sem hiszem, mennyire megnőttél már! Hiszen csakhamar tizenkét éves leszel, Szörnyella kisasszony! Valami különlegeset készítek majd, biztosra veheted! – Egyszerűen képtelen volt abbahagyni. – Aztán lassan már a lányneveldébe is elmehetsz. Már csak pár év. Hát nem csodás? Vagy izgulsz miatta? Jaj, Szörnyella, imádni fogod, a sok új baráttal, meg a kalandokkal… – És így tovább, a végtelenségig. A szégyentelen. Mintha neki lenne fogalma arról, hogy mit szeretek, és mit nem. Mrs. Baddeley állandóan ezzel a színlelt törődésével fárasztott. Már nagyon idegesített. Anyám sosem kérdezett tőlem ilyesmiket. Honnan veszi egy szakács, hogy neki lehet? A szakácsok valamiért mindig ilyenek, folyton csak pajtáskodnak a házbeli gyerekekkel. Mama mesélt pár történetet a saját családi szakácsaikról, ahogy folyton édességekkel traktálták, s illetlen beszélgetéseket kezdeményeztek vele. Anitáról tudtam, hogy imádja a gyámja szakácsát – szinte olyan volt neki, mintha a második anyja lett volna. Ám ezt én sosem értettem. Nekem volt saját anyám.

Egy csodálatos anyám. Mit akartam volna én egy liszttel borított asszonyságtól, aki megállás nélkül ajnározott? Természetesen udvariasan viselkedtem vele. Válaszolgattam a kérdéseire, édes mosollyal. (Na nem annyira édessel, mint amilyenek Mrs. Baddeley rettentő zseléi voltak, de azért igyekeztem.) Egy ifjú hölgytől ezt a viselkedést várták el, ezért én is így tettem, amikor kötelességszerűen lezarándokoltam a konyhába, hogy köszönetet mondjak az idegesítő asszonyságnak.

Alkalmanként anyám is lement a konyhába, hogy megdicsérje a szakácsot egy-egy kivételesen jól sikerült ételért, vagy megköszönje, amiért jó benyomást tett a vendégeire. Azt hiszem, azért, mert tartott tőle, hogy itt hagy minket egy másik házért, ha nem rajongja körbe időről időre. Sok vendégünk nyilatkozott elismerőleg Mrs. Baddeley főztjéről, és anyám biztos volt benne, hogy sokan szerették volna elcsábítani.

– Már nem úgy van, mint régen – mondogatta sokszor –, amikor a szolgálók az egész életüket egy háznál töltötték. Most már lehetőségeik vannak. Néhányan még írni-olvasni is tudnak. Ezért nekünk is mindent meg kell tennünk, hogy hűségesek maradjanak hozzánk. – Így hát anyám is leereszkedett az alagsori lépcsőn a csillogó ruháiban, melyek szörnyen elütöttek a környezettől, hogy egy-egy hálás mosollyal ajándékozza meg Mrs. Baddeley-t, s megdicsérje, ahogy egy szerencsétlen kiskutyát szokás.

Ah, kiskutyát… na de majd oda is eljutunk.

Így hát anyám példáját szem előtt tartva magam is lejártam a konyhába, hogy köszönetet mondjak Mrs. Baddeley-nek, ahányszor csak gyümölcskocsonyát küldött nekem. Igyekeztem szóvá tenni, hogy a málnás a kedvencem. Körberajongtam a zselé alakját, és megkérdeztem, hogy megnézhetem-e a sütőformát. Mrs. Baddeley ettől mindig elégedetten kuncogott. Ő maga is olyannak tűnt, mint egy óriás kocsonya, ahogy göcögve-döcögve imbolygott a forma után kutatva. Végül levette a felső polcról, s a kezembe adta.

Úgy tettem, mintha lenyűgözőnek tartanám a dolgot.

– Köszönöm szépen, Mrs. Baddeley. Esetleg legközelebb készítené nekem a kerek kuglófformában? Amelyiken az aprócska fák vannak? Azt úgy imádom.

Valójában egyáltalán nem érdekelt a formája, így is, úgy is le kellett gyűrnöm, akármilyen alakja is volt. Ám a kérésem kacagásra késztette; szemlátomást egész egyszerű lényét örömmel töltötte el a dolog, s hitt nekem a bolondja.

– Hát hogyne, Szörnyella kisasszony! És természetesen málnás lesz!

– Köszönöm, Mrs. Baddeley – feleltem. Ostoba asszonyság, gondoltam magamban.

– Na és milyen volt a mai látogatásod édesanyádnál? – kérdezte aztán, kissé szomorkásan. Különös módon Miss Filgranre nézett, mintha tőle várta volna a választ.

– Anya gyönyörű volt, mint mindig! – feleltem hangosan. Azt akartam, hogy tőlem hallja a választ, ne a nevelőnőmtől.

– Bizonyára több időt is töltene veled, ha tudna, Szörnyella kisasszony – jelentette ki a szakácsnő, miközben lisztes kezével tovább gyúrta a sós tésztát a szolgálók vacsorájához. Többször elmesélte már, hogy Jacksonnak a nyúlhúsos lepény a kedvence. Igyekeztem nem fintorogni. Amikor legutóbb itt jártam, éppen egy „pásztorpite” nevű ételt készített. Az alsóbb osztályok szemlátomást kedvelték az efféle ételeket.

– Egy nagyszerű órát töltöttünk együtt – mondtam mosolyt erőltetve magamra. Mrs. Baddeley és Miss Filgran újra összenéztek.

Roppant különös volt, hogy folyton egymásra sandítottak, amikor a mama került szóba. Úgy gondoltam, biztos féltékenyek rá. Hogy is ne lennének? Mi másért váltanának folyton ilyen furcsa pillantásokat? Végtére is, édesanyám egy igazi hölgy volt, ők meg csak szolgálók.

Ekkor Miss Filgran, mintha csak érezné, hogy mindjárt kibukik belőlem, amit gondolok (persze sosem tettem volna ilyet, hisz ez nem lett volna méltó egy hölgyhöz), kézen fogott, így jelezve, hogy ideje visszaindulni a földszintre. Hálás voltam neki, mert mint kiderült, már órák óta voltunk odalent.

– Menjünk, Szörnyella kisasszony. Lenne kedved felmenni, és meghívni Miss Anitát egy holnapi teára?

– Jaj, igen, Miss Filgran! Az nagyon jó lenne! – feleltem, ahogy lehuppantam a hokedliről, és Miss Filgran kezét fogva elindultam felfelé a lépcsőn.

Felfelé menet még mosolyogva visszaintegettem Mrs. Baddeley-nek, s közben éreztem, ahogy megkönnyebbülök. Végre visszatérhettem a konyha alvilági félhomályából az igazi világba, mely csak úgy ragyogott a fénytől.

Idefent élet és szépség fogadott, s egy szem liszt nem sok, annyi sem volt szem előtt.

Utáltam az alagsort; sötét volt és dohos, s a szolgálók sápadt szellemeknek tűntek a félhomályban. Vajon hogy voltak képesek egész nap kibírni a pincében rejtőzködve, soha egy percig sem sütkérezve a napsütésben?

Talán ezért sem tűntek valódi embereknek.

Jóllehet, Miss Filgran már majdnem igazi volt. Már nem egészen szolgáló, de mégsem családtag. Enni sem a cselédekkel evett. És nem is az ő szálláshelyükön aludt, a padláson. Ő mindig velem evett, vagy ha a családom elment otthonról, egy tálcán felvitte magának az ételt a szobájába, mely az enyémmel szemben állt, a folyosó másik oldalán. Miss Filgran akár egy igazi hölgyhöz is hasonlíthatott volna, ha kiöltözik. Végül is egész csinos volt a szigorú nevelőnői öltözete alatt. Az egyenruhájában sokkal öregebbnek tűnt, mint amilyen valójában volt.

Kiskoromban nem értettem a dolgot, mert mama mindig mint egy régi cselédről beszélt róla, s csak jóval idősebb koromban döbbentem rá, hogy valójában egész fiatal. Világoszöld szeme, vörös haja, szeplős arca és karcsú alakja volt. Kecses volt és törékeny, mint egy igazi hölgy. Ám mégsem volt az.

Csak amolyan félig-meddig.

Amikor Miss Filgrannel végre feljutottunk a földszintre, és a főbejárathoz értünk, láttam, hogy az inasunk, Jackson az ajtóhoz megy, hogy beengedjen valakit.

Jackson magas, őszes férfi volt, s állandó nyugalom lengte körül. Volt benne valami méltóságteljes; minden körülmények közt megőrizte a hidegvérét. Úgy vezette a háztartást, mint egy tábornok a csatát, épp csak kiabálás nélkül. Jackson sohasem emelte fel a hangját. Legalábbis idefent nem.

Az inas ajtót nyitott. Legnagyobb meglepetésemre mama jött haza! A szívem hatalmasat dobbant, s örömömben felsikkantottam. Nem számítottam rá, hogy ilyen hamar hazajön.

– Szörnyella, kérlek! Viselkedj hölgyhöz méltóan! – szorította meg a kezemet Miss Filgran.

Mama úgy libbent be a hallba, mint valami filmcsillag, szőrmebundája színpadiasan suhogott a nyomában. Jó néhány szolgáló követte őt, kezükben a csomagjaival.

– Szervusz, mama! – köszöntem, s odatartottam az arcomat puszira.

– Szervusz, Szörnyella kedvesem! – válaszolta. A pillantása a ruhámra esett. – Látom, lent jártál, hogy megköszönd a zselét Mrs. Baddeley-nek. Még csak most jöttél fel? Miss Filgran, nézzen rá! Mennyi időt is töltöttek odalent? Úgy néz ki, mintha ő maga sütött volna tortát! Nem tűröm, hogy a saját lányom úgy nézzen ki, mint egy közönséges szakács! – Halálra váltan néztem le a ruhámra. Észre sem vettem. Még szerencse, hogy anyám elég figyelmes volt, hogy figyelmeztessen rá, nem úgy, mint az a nyomorult Mrs. Baddeley, aki hagyja, hogy lisztes ruhában parádézzak, mint valami félnótás! Felteszem, eszébe sem jutott, hogy bármi baj lenne ezzel.

– Köszönöm, mama. – Rögtön hátraléptem, mert rájöttem, hogy ostobaság volt odatartanom a lisztes képemet. Már csak az hiányozna, hogy összelisztezzem mama gyönyörű szőrméjét!

– Édesapád későn ér ma haza, így Pofonthékkal vacsorázom még az opera előtt.

– Óh. – Összeszorult a szívem. – Azt hittem, talán meggondoltad magad, és esetleg mégis itthon vacsorázol.

– Nem, kedvesem. Csak átöltözni jöttem haza. Nyugodtan vacsorázhatsz Miss Filgrannel a gyerekszobában. Majd beugrom elbúcsúzni, mielőtt elmegyek.

– A tanulószobában, Lady De Frász – emlékeztette Miss Filgran halkan, s felém pillantott. – Az már a tanulószoba, nem a gyerekszoba. – Anyámra mosolygott, s még hozzátette: – Apropó, Szörnyella nagyon szépen halad a tanulmányaival, asszonyom.

Mama nem válaszolt. Mintha Miss Filgran meg sem szólalt volna. De miért is kellett volna mamának válaszolnia? Hiszen nem Miss Filgranhez szólt az előbb. Nyilván amúgy sem érdekelte, hogy egy félig-meddig kijavította. Senki sem várhatta tőle, hogy egy olyan triviális dologra emlékezzen, mint egy ostoba szoba neve. Még ha jómagam büszke is voltam rá, hogy már a tanulószobában töltöm a napjaimat, nem pedig a gyerekszobában.

Miss Filgrannek megnyúlt az arca. Bizonyára dühítette, hogy mama semmibe vette. Vagy talán azért, mert mamát annyira zavarta a ruhám kinézete. De bármi is volt a savanyú pillantás oka, a félig-meddig újra kézen fogott, és felvezetett a lépcsőn. Újabb átlagos estét töltöttünk együtt, miután újra elfogadható állapotba hoztam magam. Az est fénypontja az volt, amikor mama bejött a tanulószobába, hogy elköszönjön, még mielőtt az esti programjára indult volna a fényben csillogó ruhájában, a keményfa padlón kopogó cipőjével, s a karján lógó, drágakövekkel kirakott táskájával. Csengő hangján kívánt nekem jó éjszakát.

– Jó éjszakát, Szörnyella. Aludj jól – mondta, és csókot dobott felém. – Kijöhetsz a lépcsőhöz integetni, ha szeretnél. – Mentem is. Mindig mentem. Imádtam nézni mamát, ahogy szórakozni indul.

A lépcső tetejéről néztem, ahogy csillogó ruhája lobog utána, míg csak le nem ért a földszintre, ahol Jackson már várta, kezében a szőrmebundával. Elakadó lélegzettel figyeltem, ahogy távozik.

Ő volt a legcsodálatosabb nő, akit életemben láttam.

Mennyire irigyeltem a szőrmebundáit! Már alig vártam, hogy én is kapjak egyet.

Addig vártam, amíg mama autójának zaja el nem halt a távolban, majd visszamentem a szobámba.

Minden este ugyanúgy telt. Miss Filgran hozott nekem kakaót, s míg megittam, elbeszélgettünk a napunkról. Ezután olvasott nekem, s elterveztük a másnapot, mielőtt betakargatott az ágyamban.

– Áthívjuk Anitát holnap? Jó ideje nem láttam már.

– Igen – feleltem álmosan. – Az nagyon jó lenne. – Így is volt. Anita egész nyáron a családjával utazgatott, így rég nem találkoztunk. Anita volt a legjobb barátom, és nagyon hiányzott, míg nem volt itthon. Azóta ismertem őt, amióta az eszemet tudom. Anita édesapám egyik Lordok Háza-beli munkatársának és barátjának gondozottja volt, s bár mama úgy vélte, nem ő a legmegfelelőbb barát a számomra – mivel nem a legfelső körökbe tartozó családba született, ahogy én –, papa szerint jó hatással volt rám, és mindig ragaszkodott hozzá, hogy meghívjuk magunkhoz a családi túrákra és összejövetelekre. Szinte olyan volt, mintha a testvérem lett volna.

Jóllehet Lord Pockhand a házába fogadta, mégsem lehetett belőle igazi hölgy, mint én. Anitát nem vezették be az előkelő körökbe. A legtöbb, amire számíthatott, az a kivételesen magas szintű oktatás volt, hogy aztán elszegődhessen dadusnak vagy nevelőnőnek egy módos házhoz, hacsak a gyámjainak nem sikerül egy megfelelő kérőt keríteni számára, akinek nem számít a családi kötelékek hiánya. Persze megpróbálhatott volna a saját lábára állni, hogy eladónő vagy gépíró váljék belőle. De ugyan miért vágyott volna ilyesmire?

Az egész helyzet arra a Jane Austen-regényre emlékeztetett, mi is a címe? Amelyik két nővérről szól, s az egyikük szerelemből házasodik, a másik pedig értelmesen.

És a szerelemből házasodó persze szegény marad, és el kell küldenie az egyik lányát, hogy az észszerűen házasodó nővére nevelje. Ez Anita története dióhéjban – leszámítva, hogy Anita gyámjának nem volt egy jóképű fia, akivel egymásba szerethettek és összeházasodhattak volna. Csak két lányuk volt, akik mindent megtettek, hogy bebizonyítsák, Anita nem ér fel hozzájuk.

Vajon ha nem ismerem meg őt olyan korán, mielőtt anyám mindent elmesélt volna a hátteréről, én is úgy éreztem volna iránta, mint azok a gyalázatos Pockhand lányok? Ezt már sosem tudom meg.

Anita épp csak egy lépéssel volt egy félig-meddig felett.

Mégis ő volt a legjobb barátom, és kedvenc társam.

Nem érdekelt a családja, vagy a hiányos kapcsolatrendszere. Ő volt a legédesebb lány, akit valaha ismertem.

És imádtam őt.

Miután megbeszéltük, hogy áthívjuk Anitát teára, Miss Filgran azt javasolta, hogy a kedvenc tündérmesés könyvemből olvassunk valamit, ahogy esténként szoktunk.

– Olvassunk egy kicsit Tulipánt hercegnőről még lefekvés előtt? Azt hiszem, ott hagytuk abba, hogy éppen a Sziklaóriásokat akarta rábeszélni, hogy segítsenek neki és a Fák Urainak megvédeni Tündérhont valami szörnyű veszedelemtől.

– Azt hiszem, túl fáradt vagyok ma a mesékhez, Miss Filgran. – Éreztem, hogy a szemhéjam lassan elnehezül, és a gondolataim is másfele jártak. – Te érted, hogy mama miért nem kedveli Anitát? Tényleg a családja miatt van?

– Nem tudnám megmondani, Szörnyella kisasszony. – Már tudtam, hogy Miss Filgran így akarja a tudomásomra adni, hogy nem akar erről beszélni, és becsültem érte, amiért nem szokott anyám ellenében beszélni. Bár nem bántam volna, ha most mégis megteszi, mert bármennyire is imádtam mamát, képtelen voltam megérteni az Anita iránti ellenérzését.

– Hallottam, ahogy mama és papa vitatkoznak Anitáról, és mama valami furcsát mondott. Azt, hogy „Anitától olyan érzésem van, mintha valami a házam körül ólálkodna, körbeszaglászná, és kaparászna a falon. Bárcsak kevésbé lenne kellemetlen érzés!” Vajon hogy érthette ezt, Miss Filgran?

– Azt hiszem, nem kellene hallgatóznod, amikor a szüleid beszélgetnek, Szörnyella – pirongatott Miss Filgran gyengéden. – Ez nem való egy hölgyhöz.

Ásítottam. Néha nagyon könnyű volt nem hölgyhöz való módon viselkedni, még ha az ember nem is tudott róla. Inkább témát váltottam.

– Mama igazán csodásan nézett ki ma este, nem igaz, Miss Filgran? Hát nem én vagyok a legszerencsésebb lány a világon, hogy ilyen gyönyörű mamám van?

– Valóban, nagyon szép volt ma, Szörnyella kisasszony – felelte.

– Hát nincs nagy szerencsém vele? – erősködtem. Erre azonban már nem válaszolt. Csak ült ott, szomorú arccal. Valami miatt Miss Filgran mindig szomorúnak tűnt, ha mama került szóba. És különösképp esténként volt ilyen, amikor róla beszéltünk. Végül rámosolyogtam, amikor jóéjtpuszit adott, de magamban sajnáltam őt.

Milyen magányos lehet. Minden napját egy olyan gyerekkel tölti, aki nem az övé, s leggyakrabban egyedül is eszik. Se családja, se barátai, akik törődnének vele. Tulajdonképpen a magam módján én voltam az egyetlen, aki igen.

– Jó éjt, Miss Filgran – mosolyogtam rá, hátha egy kissé felvidítom vele, de az arckifejezése mit sem változott, bárhogy is próbálkoztam.

Ám ekkor valami meglepő dolog történt. Az arca egyszeriben felderült.

– Jaj, Szörnyella! Úgy sajnálom, hogy kiment a fejemből! Édesanyád hagyott itt neked pár ajándékot a pipereasztalon! Nézd csak! – Ezzel az öltözőasztalhoz sietett, felnyalábolta a dobozokat, és az ágyamhoz hozta őket, hogy kibonthassam. Az egyikben egy gyönyörű vörös ruhát találtam, hozzáillő övvel.

Egy másik, kisebb dobozban egy kis kézitáskát találtam. Utoljára hagytam a legnagyobbat, amelyben a világ legnagyszerűbb ajándéka lapult: egy fekete galléros, hófehér szőrmebunda. Rögtön kiugrottam az ágyból, s magamra kanyarítottam. A hálóingem ellenére is pazarul festettem benne.

Pont úgy néztem ki, ahogy mama. Végre volt egy saját szőrmebundám! És máris tudtam, hogy ezzel életem egy új, fontos szakasza vette kezdetét. Én is ráléptem a fenséges hölggyé válás útjára. Olyan leszek, mint mama.

– Látod, Szörnyella, édesanyád igenis gondol rád. Szerintem nagyon szeret téged – jelentette ki Miss Filgran. Ám a tekintete valahogy azt sugallta, hogy önmagát sokkal jobban kell győzködnie erről, mint engem. Engem ugyan nem kellett. Én tudtam, hogy a mamám szeret engem.

Hátat fordítottam a tükörnek, s értetlen pillantást vetettem Miss Filgranre.

– Ugyan miket mond, Miss Filgran! Hát persze hogy a mama szeret engem. Nézze csak ezt a gyönyörű szőrmét! – A nevelőnő bólintott, és szomorkás mosollyal elkezdte elpakolni az ajándékokat.

– Miért olyan szomorú, Miss Filgran? – vontam kérdőre. Azt hiszem, sajnáltam egy kicsit. Újra csak rám mosolygott, de nem válaszolt. Ilyenek voltak ezek a Miss Filgran-féle félig-meddigek. Majdnem valódi emberek, így az ember majdnem sajnálja őket. Sőt, majdnem kedveli is őket. De sosem tudtam meg, hogy mi bántja. Beszélgetésünket megzavarták, mielőtt elmondhatta volna, mert hirtelen kopogtak az ajtón.

– Szörnyella? – szólalt meg egy mély, nyugodt, számonkérő hang a túloldalról.

– Papa? Gyere be! – szóltam ki neki. Apám résnyire nyitotta az ajtót, s játékosan bekukucskált. Ugyanaz a huncut mosoly ült az arcán, amivel jó éjszakát szokott kívánni nekem. Az összes barátom közül nekem volt a legszebb papám, a maga sötét hajával és filmsztárhoz illő mosolyával. És rám mindig mosolygott. Egyáltalán nem olyan volt, mint a többi köpcös, kövér, rozmárképű lord. Jóképű volt, és állandóan mosolygott. Így visszatekintve azt hiszem, a mamám azt kívánta, bárcsak kicsit komolyabban viselkedett volna. Vagy jobban fent hordta volna az orrát. Tudom, hogy anyám nem örült neki, hogy apám bátorította az Anitával való barátságunkat, és hogy nem bánta, ha sokáig fent maradtam, hogy tündérmeséket olvassak. Azt sem kedvelte, amikor a papa fura arcokat vágott a vacsoraasztalnál, hogy megnevettessen. Én viszont elbűvölőnek láttam őt.

Miss Filgranen látszott, hogy betolakodónak érzi magát, ahányszor csak papa megjelent a szobámban egy kis esti csevejre, ha éppen időben hazaért. Ilyenkor mindig feszengve kimentette magát, s félig-meddig létére halkan elsietett, ahogy a nemszemélyek szoktak. Mindig nevetnem kellett, ha így láttam, még mielőtt papa egy jókora huppanással le nem dobta magát az ágyam szélére. Egyáltalán nem volt bumfordi ember, de előttem mindig úgy tett, mintha az lenne. Ezt csak nekem tartogatta.

– És hogy van az én kislányom? – kérdezte.

– Nagyon jól, papa. Csodás napunk volt mamával.

– Találkoztatok ma? – Papa néha olyan feledékeny tudott lenni. Mindig meglepettnek tűnt, amikor azt mondtam neki, hogy mama egy napot töltött velem, pedig jól tudta, hogy amúgy is mindennap eltölt velem egy órát a tanóráim után.

– Igen, papa. Együtt teáztunk, ahogy mindennap. És pompásan éreztük magunkat!

– Csakugyan, kislányom? Pompásan? Hát ezt örömmel hallom, Szörnyella drágám. – A tekintete az ágy lábánál heverő dobozokra esett, s kissé elkomorodott. – Látom, anyád megint vásárolni volt. – Hirtelen megharagudtam Miss Filgranre, amiért nem tüntette el őket. – Ezúttal mit vett neked? – kérdezte apám, némi feszültséggel a hangjában.

– Jaj, Apa! Anya a világ legfantasztikusabb fehér szőrmekabátját vette meg nekem! – Kiugrottam az ágyból, magamra kanyarítottam a kedvéért a kabátot, s körbeforogtam benne a tükör előtt. – Hát nem úgy nézek ki, mint ő?

– De igen, Szörnyella. Attól tartok, nagyon is.

Olyan furcsán nézett rám, hogy rögvest abbahagytam a pörgés-forgást. Feldühítettem volna valamivel?

– Papa, most haragszol rám? – Erre felkapott, és körbeforgatott a szobában.

– Nem, drágám, nem haragszom. Nagyon csinos vagy. Táncoljunk egyet! – S ezzel körbetáncoltuk a szobát, s úgy kacagtunk, hogy végül meg kellett állnunk levegőt venni. Papa ezután a zsebébe nyúlt, s egy apró, barna papírba csomagolt, madzaggal megkötött dobozkát húzott elő. – No hát, ma én is hoztam neked valamit, kicsim. Nem egy szőrme, de érdekes története van. Szerintem értékelni fogod.

Apám ritkán kedveskedett nekem ajándékkal. Vicces mosolyokat, sok beszélgetést és törődést kaptam tőle minden este, de ajándékot szinte soha. Alig volt ideje, hogy kimutassa a szeretetét, annyi dolga volt a Lordok Házában. Nem úgy, mint mamának, aki szinte mindig hozott nekem valami szépet.

– Jaj, papa! – sikoltottam fel, s máris nekiestem a csomagolásnak. A hófehér ágyneműm a sok cafattól csakhamar úgy nézett ki, mintha barna kiütések tarkítanák.

– Bocsáss meg, hogy nem volt időm szebben becsomagolni – szabadkozott. – Egy érdekes fickótól vettem; egy antikváriustól. Nem az a fajta, aki csinos dobozokat meg masnikat tart. – De engem ez nem érdekelt. Már alig vártam, hogy láthassam, mi van benne. Ám a mosolyom rögtön lehervadt, amint kinyitottam a dobozt: egy pár jáde fülbevaló volt benne. A kopott, zöldes színű csecsebecsékben nem volt semmi különleges.

– Köszönöm, papa – mosolyogtam rá erőltetetten. A mamától kapott szőrmebunda mellett ez alig ment ajándékszámba. Azt hiszem, ebben a pillanatban döbbentem rá, hogy az apám mégsem szeret – legalábbis nem annyira, mint hittem. Ha szeretett volna, biztosan valami igazán gyönyörűt hoz nekem. Ahogy mama szokta.

– Várj csak, Szörnyella drágám, a legjobbat még el sem árultam neked. Ezt a fülbevalót egy igazi kalóz ládájában találták!

Elkerekedett szemmel bámultam rá. Ez már izgalmasan hangzott.

– Tényleg?

– Bizony, kicsim. Egy nagy, híres kalózé volt, aki egy távoli, varázslatos országból rabolta el a kincsesládát. Emlékszel arra a könyvre, amit hoztam neked? Azokkal a furcsa tündérmesékkel? Mint kiderült, a könyv és a fülbevaló ugyanarról a mágikus helyről származik.

– Ez tényleg érdekes. – És az is volt. Odavoltam a mesékért és kalandregényekért. Egy kalózkincs gondolata csodálattal töltött el. Ám akárhogy igyekeztem, az ajándék mégsem hozott izgalomba. Láttam, ahogy elkomorul a tekintete, amikor rájött, hogy nem tetszik a fülbevaló, de azért folytatta.

– És ez a legizgalmasabb rész, kicsim! Azt rebesgetik, hogy a kincset gonosz varázslónők vagy álnok tündérek megátkozták. El tudod képzelni? – Mindent megpróbáltam, hogy más színben lássam az állítólagos varázslattal felruházott ajándékot. Komolyan. Mégis, csalódott voltam az unalmas fülbevalók miatt. Hiszen mégsem én voltam ott a kalózhajón, s nem velem történtek a kalandok. Őszintén szólva szívesen elcseréltem volna a fülbevalót értük.

– Szóval elátkozott fülbevalókat hoztál nekem?

Apám felkacagott.

– Nos, igazából persze nincsenek megátkozva, Szörnyella. A valóságban ilyesmi nem létezik. De annyira tetszett neked az a tündérmesés könyv, amit hoztam neked, hogy azt hittem, értékelni fogod ezt a történetet is. Ugye még mindig arról a kalandor hercegnőről olvastok esténként Miss Filgrannel, hogy is hívják…?

– Tulipánt hercegnőnek – feleltem.

– Igen, tényleg. Tudom, hogy szereted a róla szóló meséket, így amikor meghallottam a fülbevalók történetét, muszáj volt megszereznem őket neked. – Felsóhajtott. – Még ha egy vagyonba kerültek is.

Egy vagyonba? Ezt miért nem mondta korábban?

Na, azért így már másként festett a dolog. Újra szemügyre vettem az ékszereket, és úgy döntöttem, hogy mégiscsak tetszenek nekem. Sőt, egyenesen imádtam őket! Belül megdorgáltam magam, amiért azt hittem, hogy a papám nem szeret engem.

– Imádom őket, papa! Köszönöm! – lelkendeztem, s a nyakába vetettem magam. A mosolya kicsit lehervadt; nem értettem, miért.

– Egyszer még tényleg olyan leszel, mint anyád, Szörnyella – mondta halkan.

Azt gondoltam, ez volt a legkedvesebb dolog a világon, amit csak mondhatott nekem.