ISMERETLEN VÁLLALKOZÓ EMLÉKIRATAI

Andy Floyd

Átdolgozott 2. kiadás

Eredeti kiadás: 2015

Felelős kiadó jogutód, a jogcím tulajdonosa: P. Horváth Andrea

Minden jog fenntartva 2015-2025

ISBN 978-615-02-2985-0

TARTALOM

ELŐSZÓ

AKIKNEK KÖSZÖNETTEL TARTOZOM

1. FEJEZET KEZDETBEN VOLT A SEMMI

2. FEJEZET AZ ELSŐ ÜZLETÜNK TÖRTÉNETE

3. FEJEZET A TE PÉNZED, CSAK NEM JUTSZ HOZZÁ

4. FEJEZET HA TÚL KÉNYELMES A FOTEL

5. FEJEZET EGYÜTT-ÉRZÉS

6. FEJEZET AZ ÁRAM ÉN VAGYOK

7. FEJEZET AMIKOR EGY HAJSZÁLON MÚLIK

8. FEJEZET EGY KIS KITÉRŐ

9. FEJEZET MAGÁN(Y)TERÜLET

10. FEJEZET A HIBA NEM AZ ÖN KÉSZÜLÉKÉBEN VAN

11. FEJEZET NEM PANASZKODOM

12. FEJEZET KÜZDELEM VAGY KÜSZKÖDÉS

13. FEJEZET VÁSÁRON A BŐRÖM

14. FEJEZET KIS CÉG- NAGY KALAND

15. FEJEZET A KALITKÁN TÚL

16. FEJEZET UTÓSZÓ, AVAGY ÉLET A “MIÉRT” UTÁN

ELŐSZÓ

Kedves Olvasó!

Egy könyv bevezetője arról szól, milyen fontos az író számára, hogy megírta, hogy kiknek szánta elsősorban ezt az írást, és ki mindenkinek mond köszönetet azért, hogy segítették munkájában. Nos, ne szakítsuk meg a hagyományt, én is így teszek.

Hogy kiknek szánom elsősorban ezt a könyvet?

Azoknak, akik úgy gondolják, alkalmazotti létüket vállalkozásra cserélnék. Elolvastak már mindenféle siker sztorit, lelkesek és azt hiszik, kellően elszántak és alkalmasak, hogy véghezvigyék a nagy építkezést.

Azoknak, akik túl vannak már az első bedőlt cégen - vagy akár többön is-, marcangolja őket a lelkiismeret vagy épp a körülményeket, a válságot, a kormányt, a zsidókat, a kínaiakat, az uniót, az ufókat, a bevándorlókat, a szomszéd nénit stb., stb. okolják mindenért, de a lelkük mélyén tudják, hogy nem jól van ez így.

Azoknak, akik elhatározták magukat, hogy a kudarc után újra vállalkozásba kezdenek, és szeretnék elkerülni a már megélt, de a tudatalattiba száműzött rossz élményeket és a még nem is sejtett buktatókat.

Na és persze azoknak, akiknek az a legnagyobb élmény, ha fura könyveket olvashatnak.

AKIKNEK KÖSZÖNETTEL TARTOZOM

Minden múzsának, aki tevőlegesen vagy épp azzal, hogy nem tett meg valamit, hozzájárult ahhoz, hogy ezek az események megtörténhessenek.
Segített vagy épp akadályozott, elbizonytalanított a jó vagy megerősített a hibás döntésekben.

A sok-sok sikeres vállalkozónak, aki nyilatkozott, könyvet írt és előadásokat tartott, mert ők döbbentettek rá arra, hogy egy ilyen könyv még hiányzik a magára valamit is adó sorstársak polcáról.
És természetesen köszönetet kell mondanom családomnak, akik lenyelték, hogy elszórtam egy csomó pénzt ahelyett, hogy nyaralni mentünk volna. Hogy a hétvégéimet és az estéimet nem velük töltöttem, és mégis kitartottak mellettem. Mert nekik is tartozom azzal, hogy végre kiírtam magamból ezt az egészet.

Tudom, hogy akit ez a könyv érdekelhet, az jellemzően nem ér rá arra, hogy egy hosszú irományt elolvasson. Így hát írogattam, kihúzogattam, rövidítgettem és ennyi maradt. Amit biztosra ígérhetek: nektek rövidebb idő lesz elolvasni, mint amennyi ideig nekem tartott megírni.

Figyelem! A történet és a benne szereplők kitalált személyek. Minden hasonlóság a valós eseményekkel vagy emberekkel pusztán a véletlen műve. Vagy nem.

1. FEJEZET KEZDETBEN VOLT A SEMMI

Amikor még észnél voltam. Majdnem.

Az esély azzal kezdődik, hogy megteremtjük magunknak. Nem kapjuk, az a kiváltságosok szerencséje. Az átlag vállalkozóknak az esélyért is keményen meg kell dolgozniuk.
Esélyünk meg persze akkor lesz, ha tudjuk, hogy mit akarunk. Én tudtam. Piacot kutattam, terveztem, szerveztem. Na meg persze volt ötletem is hozzá. Honnan másból, mint amit már megéltem?
Mondják, hogy emberek gyakorlatilag bármilyen vállalkozási témával elindulhatnak, akár értenek hozzá, akár nem. Innentől kezdve viszont erősen mázli és kapcsolat kérdése, hogy mi lesz belőle. Nekem egyik se igazán erősségem, szóval ki is húztam gyorsan az ötletek közül a magán napközit, a pályázatírást meg a kockacukorgyártást.

Az, hogy végérvényesen eldöntöttem, vállalkozó leszek, tulajdonképpen úgy történt, hogy az akkori munkahelyemen voltak kedves kollégáim, akikkel jól kitaláltuk, hogy mit tudunk együtt csinálni és azt csináljuk majd együtt, egy vállalkozásban. Lelkesek voltunk, ehhez még társult jó néhány év szakmai tapasztalat is. Hát miénk a világ, nem igaz?
Van a birka szellem, a közösség ereje, a csoportpszichózis, amikor egymásra ráerősítve mondjuk, hogy igen, ez a tuti üzlet.
Én viszont nem az a típus vagyok, aki egy Krisnás rendezvényen beáll a tömegbe táncolni, révületig fokozva a tempót. De szerintem a diktátorok szeme elé se szabad kerülnöm, mert addig élek.
Így aztán megmakacsoltam magam és azt mondtam: Oké, itt van ez az ötlet. Húzzunk rá egy komolyabb üzleti tervet, mindenféle adatokkal és információkkal, aztán meglátjuk. Na, itt már azért elvált a tűz a víztől! Kollégáim a “szarból várat” alapon gondolkodtak. Nullához közelítő pénzből béreljünk helyet, eszközt, a munkatársakat meg majd dolgoztassuk “ügyesbe”. Pedig mint tudjuk: kis pénz-kis foci… Ez már kezdett nekem kevésbé tetszeni.

Aztán jött a mindent eldöntő pillanat, amikor a “ki mivel száll be” kérdést kellett megválaszolnunk. Hogy aztán elmenjünk az egyik társam által javasolt ismeretlen, de olcsó ügyvédhez, elindítsuk a cégbejegyzést és mindenféle ehhez szükséges procedúrát.
Volt az a szuper ötletük, hogy ők a tudásukkal és egy picike pénzzel járulnak hozzá az egészhez, én meg a pénzemmel leginkább. Mert én voltam a pénzes ember. Persze, viszonylagosan. Na, egye fene, a tudásom is kellett.
Szavazati jogban viszont feltétlenül demokráciát szerettek volna. Egy tulaj, egy cserép. Mondjuk úgy, elég innovatív elképzelés, már ahhoz képest, amit ezidáig a tulajdonosi szerkezetről, a kapitalizmusról és efféle balgaságokról tudtunk.
Ott akkor észnél voltam, ami egyben azt is jelentette, hogy az addigi barátinak nevezhető kapcsolatnak egy életre lőttek.
Ma már azért köszönünk, ha találkozunk. De kemény évek teltek el e nélkül.

Ilyenkor az emberen azért végigfut a gondolat, hogy innentől kezdve bizony skizofrén életet kezdett. Külön tehetség kell ugyanis ahhoz, hogy valaki a magán és a céges élete között megfelelő egyensúlyt tartson. Hogy ne keveredjen össze a fejében, ki a barát, ki az ügyfél, a munkatárs, a tulajdonostárs, a beszállító. Hogy amikor nyaralni viszi a családot, akkor ne úgy induljon el, hogy végre lazíthat és átgondolhatja néhány koktél mellett a cég stratégiáját, marketingjét, meg a ki tudja mi minden olyasmit, amihez egyébként a gyerekeknek semmi közük. Ők csak simán akarnak végre néhány napra egy laza szülőt, aki a második fagyira is ad pénzt, és akivel le lehet sikítva csúszni a vízi csúszdán.

Nem mellékesen, volt kollégáim elkezdték a saját útjukat, a vállalkozást. De emiatt már nélkülem,
Szinte barátokból így lettek szinte ellenségek ezek az egyébként jó emberek. Ma is tudom, semmi mást nem rontottunk el, csak épp kár volt üzletről beszélnünk egymással. Semmi baj, gondoltam. A multinál megtanultam, hogy senki se pótolhatatlan, hát akkor hajrá, kerestem más társat.
Az első hibát itt követtem el.
Adva van egy ember, akivel első beszélgetésre rájöttök, hogy egy az utatok, ott van a szakmában, hajlandó beszállni pénzzel, tudással, eszközzel is. Igaz, előtte csak szakmai rendezvényekről ismerted, meg olvastad a cikkeit. Mondhatnánk azt is: vadidegen, ha nem folytatnátok egymás mondatait vagy nem használnátok ugyanazokat a szavakat.
És adva van egy másik ember, aki az unokatestvéred sógora, tehát rokon. Ráadásul épp- megint- útkeresésben van, némi felesleges készpénzzel, és ígéri, hogy a nulláról bele fog tanulni, bármilyen feladatot kap. Csak szánj rá energiát, hogy megtanítod. Te kit választanál?
Persze, bármelyik jó lehetne akár, vagy épp ellenkezőleg: zsákutca. Ha azonban reálisan gondolkodtam volna, akkor és ott nem lett volna szempont, hogy a rokonban jobban megbízom.

Mert mi is a bizalom?
Szerintem kétféle bizalom van. Van a magánéleti bizalom és van az üzleti. A magánéleti az, amikor valaki születik valahová és bízik azokban, akik őt körülveszik. Az üzleti bizalom alapja pedig a már rendelkezésre álló tudás, pénz, hatalom, vagy ha látsz képességet, készséget és elszántságot valakiben, hogy igenis meg tudja csinálni.
Amikor egy lehetséges kollégát felvételiztet az ember, ezt a bizalmi alapot keresi. Megnézi, mit csinált előtte, milyenek a bizonyítványai és feladatokkal teszteli, hogy ha még nincs is meg a rutinja, a képességei alkalmassá teszik-e őt arra, amit vállal.
Higgadtan felteszed magadnak a kérdést: Ez az az ember, akivel “holtomiglan-holtodiglan” el tudod képzelni, hogy együtt dolgozol? A tulajdonostárs kiválasztásakor azonban én nem voltam ilyen higgadt akkor. Így aztán már eleve hátránnyal indultunk el.
Egy induló kisvállalkozásnál ritka kivétel, ha a tulajdonosok maguk nem dolgoznak a cégben. Jellemzően ügyvezetőnek hívják magukat, ami a gyakorlatban egyenlő a kis mindenessel. Önkizsákmányoló módon, napi sok órahosszát, jelképes vagy nulla pénzért hajtanak, hogy minden működjön. Legyen üzlet, névjegykártya, törölköző a mosdóban, időben kifizetett számlák. Hiszen kell a tudásuk, kellenek a kapcsolataik és kell a közvetlen felügyeletük is, hogy pályára állítsák ezt a kis törékeny apróságot. Így aztán logikusan azok indulnak jól, ahol a tulajdonos valamit a pénzén kívül is képes beletenni a történetbe. Ha csak az egyik tulajdonos lesz erre képes és hajlandó, ráadásul kapcsolatok terén ő sem túl erős, akkor ez már egy ingatag alap. Ami ennél pedig még fontosabb: kevésbé hatékony és jóval kockázatosabb megoldás. Mert a hiányzó erőforrást meg kell venned a drága munkaerőpiacról. Persze, ha találsz egyáltalán alkalmas, neked megfelelő, hozzád passzoló kollégát.
És itt muszáj beszélnem a kockázat vállalásáról. Mindenféle felmérések meg okosságok azt mondják, hogy a vállalkozó lételeme a kockázat. Ezzel fekszik, ezzel kel. Valóban, ez így is van. Csakhogy sokan sokféleképp értelmezik a kockázatot. Mert mi is a kockázat alapja? Talán a változó gazdasági környezet? A versenytársak lépései? A politika kontrollálhatatlan belenyúlása a gazdaság szabályozásába? Hogy nem működik egy kütyü, ezért pocsékba megy egy csomó munka? Igen. És nem.
A vállalkozó számára a legnagyobb kockázat maga a vállalkozó. A döntéseivel. Hogy nem elég okos, nem elég szemfüles, nem elég tájékozott. Néha akkor merész, amikor be kellene adnia a derekát, máskor meg addig tötyörög egy döntéssel, míg más beelőzi.
Aztán persze ezeket a kockázatokat hirtelen gyorsan megsokszorozza, amikor profilt választ. Vagy munkatársat. Vagy elvállal egy feladatot, amit nem kellene. Vagy olyan partner cégekkel dolgozik együtt, akik átvágják, pedig sejtenie kellett volna.

Azt vettem észre magamon, hogy a legrosszabb helyzetek nem abból adódtak, amikor tájékozatlan voltam, hanem akkor, amikor igenis tudtam vagy legalábbis sejtettem, hogy valami nincs rendben, de egész egyszerűen nem vettem róla tudomást.
Nem volt ez másképp akkor sem, amikor a kollégákat választottam ki.

Érdekes egyébként, hogy aki közelről ismer, attól többször megkaptam már, hogy kockázatkerülő típus vagyok. Az az emberfajta, aki sose megy át a piroson. Aki egy órahosszára se alkalmazza feketén még a legközelebbi családtagjait se. Aki minden számlát határidőre kifizet.
Pedig ez nem kockázatkerülés. Sőt, ez annak a kockázatnak a vállalása, hogy ha befékezel a pirosnál, ahelyett, hogy áthajtasz rajta, beléd megy valaki. Hogy ha a a versenytársad feketén dolgoztat több tucat embert, akkor az áraival maga alá gyűr és nem lesz annyi bevételed, amivel nem hogy határidőre, de egyáltalán ki tudj majd bármilyen számlát fizetni.
Ez is kockázatvállalás tehát keményen, csak egy másik dimenzióban értelmezve. Körbenézel, és azt látod, hogy egyre többen épp emiatt inkább áthajtanak a piroson. Te nem, de lehet, hogy mégis te fogsz beledögleni, nem a többiek. Szomorú ez, kedves barátaim. Mégis, én ennél a verziónál maradok. Hogy miért? Talán mert így neveltek. Talán mert bízom abban, hogy a világ mégis csak visszatalál arra az útra, amikor az a normális, ahogyan én csinálom. Talán mert ha az már nem az én életemben lesz, akkor legalább nyugodtan hunyom le a szemem. Épkézláb választ nem tudok erre adni.
Na, de térjünk vissza a munkatársakra, akiknek a kiválasztása és foglalkoztatása a következő legnagyobb kockázat. Hiszen emberből vannak, és mint ilyenek, sokfélék és kiszámíthatatlanok.

Amikor azt mondogatják neked a nálad tapasztaltabb vállalkozók, hogy egy tulajdonos és egy alkalmazott között ég és föld van a motiváltságban, akkor légy szíves, hidd el. Én nem hittem. Miért is hittem volna el, mikor én magam alkalmazottként soha nem úgy gondolkodtam, hogy van a munkaidőm és a feladatköröm, és egy lépéssel se tovább. Alkalmazottként is folyamatosan azon gondolkodtam, mit lehetne a cégnél jobban csinálni, mivel lehetne erősíteni. Vedd szó szerint, hogy folyamatosan. Néha hajnalban vagy a reggeli tusolás közben jutott eszembe valami, néha a hétvégi ebédnél. Ideális munkafüggő személy vagyok tehát, ami vállalkozóként nagy lehetőségeket tartogatott. Ámde ezt elvárni másoktól: na, ez egy hatalmas tévedés volt.

Ugyanez igaz innentől kezdve arra, hogy bármelyik kolléga hozzon üzletet, mozgassa meg a kapcsolatait, ha egyébként ez nem a feladata alapesetben. De nem csak azért, mert nem lenne lojális, vagy ne akarna jót a vállalkozásnak, aminek dolgozik. Akkor miért is? Mert ha valakit azért veszel fel, hogy alkalmazottként elvégezzen mindenféle pepecselős, adminisztrációs vagy egyéb munkát, akkor ő nagy valószínűséggel nem az, aki üzleti kapcsolatok terén erős lenne. Mert ha mégis úgy lenne, miért jönne épp egy kezdő vállalkozáshoz dolgozni? De ha mégis, akkor megfizethető lenne-e számodra már az induláskor? Ha találsz ilyet, az maximum egy rejtőzködő hobbimilliomos lehet, aki szeretne valami izgalmat vinni az életébe.
Mert egy szerencsétlen kis kezdő vállalkozás sokkal nagyobb izgalmat jelent, mint a tőzsde vagy a kaszinózás.

Aztán meg itt van a felelősség kérdése.
Vannak olyan emberek, akik világ életükben háttérmunkások maradnak, soha nem lépnek előre a ranglétrán. Elgondolkodtál már azon, hogy miért is van ez így?

Még a nagymamáknál is eljöhet az a pillanat, amikor azt mondják, nem avatkoznak többet bele abba, hogy van-e az unokán sapka, vagy nincs. Nyilván, ha nekik kell vigyázniuk rá, akkor ráadják a sapkát. Esetleg még a nagy melegben is.
De egyébként nem szólnak bele. Nem akarnak vitát, feszültséget. És bár bőven lenne alkalom, amikor biztosra veszik, hogy nekik van igazuk, ők már megéltek ilyen helyzetet és tudják, mi az ildomos, mégis tudatosan távol tartják magukat ettől. Abban a pillanatban, mikor valamit kezdeményezel, ha véleményt mondasz, egyben felelősséget is vállalsz magadra.
Mert mi van akkor, ha a véleményed hatására tesz valamit úgy az illető, aztán belebukik? Te leszel a hibás, akár kimondják, akár nem.

Azok az emberek, akik életük végéig a háttérben maradnak, nem akarják ezt a terhet cipelni. Meg kell érteni őket, nem haragudni rájuk. Egyben tudomásul venni, hogy nem is hagyják majd, hogy te tedd rájuk ezt a súlyt. Kár erőszakoskodni.

Amikor vezetőként dolgoztam egy cégnél még vállalkozói létem előtt, volt egy kollégám, aki módszeresen távol tartotta magát a döntés felelősségétől. Például amikor egy reklámkampány indítása előtt hozott két grafikai tervet és én azt kértem, hogy döntse el ő, melyiket fogadjuk el. Rendesen bele is sápadt, amikor erről beszéltem vele. Állította, hogy mindkettő jó és ő továbbra sem tud dönteni. Aztán hallottam a kollégáktól, hogy szinte elsírta magát, hogy én ilyet kértem tőle, majd pedig visszajött azzal, hogy ő nem tud dönteni. Látnotok kellett volna az arcát, amikor végül feladtam és én választottam helyette. Látványosan megkönnyebbült.

A következő hiba, amit az induláskor elkövettem, hogy a szakmai megvalósításra koncentráltam, miközben az értékesítés enyhén szólva több sebből vérzett.
Hány és hány műsort láthatsz, amikor lepukkant éttermeket vagy panziókat nagy erőkkel felújítanak. Minden klassz, egyéni, szép, újak a bútorok, a gépek, az étlap gyönyörűen néz ki.
Aztán hoznak oda a műsor kedvéért egy csomó éhes és kritikus embert, akik jól felpörgetik a konyhai dolgozók tempóját. Ki emlékszik már ezekre a helyekre fél év vagy egy év múlva?
Visszakerülnek a lepukkant állapotukba, mert azt már nem tanítják meg nekik a jótét lélek neves guruk és showman-ek, hogy egyébként hogyan csinálják a marketinget és az értékesítést, hogy életben tudják tartani ezt az egészet. Az az egy tévés megjelenés még nem fog nekik állandó vendégforgalmat hozni - a konyhára, hogy stílusosan fejezzem ki magam.
Esetünkben még csak arról se lehetett szó, hogy egy lepukkant szintről próbáljuk felverekedni magunkat. Jobban jártunk volna, ha legalább néhány üzleti ígérettel, halovány reménnyel a zsebünkben kezdünk neki költekezni. Különösen hogy nem áll mellettünk sem egy guru, sem egy showman.
Azt sulykolták belém, hogy az értékesítési területet ne engedjem ki a kezeim közül. Addig el is jutottam, hogy sokáig nem adtam ki másnak. Volt is rá számos elriasztó példa, ahol az értékesítő szépen csendben csinált egy saját céget és új konkurensként elszippantotta az ügyfeleket.
Nyilván, ez lutri és én akkor épp egy ilyen történet hatása alatt voltam.

Konkrétan a velünk egy időben induló konkurensünk alakult meg így, elcsábított ügyfelekkel startolva. Egyébként tényleg nem semmi az ürge! Találkoztam vele egy rendezvényen. Akkor már azért elég sokat tudtunk egymásról. Azt mindenképp, hogy kemény ellenfelek lehetünk, tele lendülettel, friss élettel és üzleti éhséggel. A rendezvény két napos volt, a képzelődés pedig nem tarthat két teljes napig. Azt vettem ugyanis észre már az első nap első szünetében, hogy akikkel én beszéltem, rövid úton ő is odament utána hozzájuk. Elsőre még azt gondoltam, biztosan ismeri is őket, annyira laza stílusban volt képes ismerkedni. De aztán elcsíptem néhány mondatot egy beszélgetésükből és egyértelművé vált, hogy ez a minden hájjal megkent vérbeli értékesítő vadászkutyaként igyekszik lecsapni a kezemről minden, akár csak kicsit is érdeklődővé tett vállalkozót. Megvárta, hogy én előmelegítsen a terepet, elmagyarázzam, mivel is foglalkozik a cégem, ez miért lehet érdekes a kedves beszélgetőtársam számára. Majd fogta és elmondta, hogy ő is hasonlót csinál, de persze szebben, jobban, olcsóbban, gyorsabban.
Ha ettől a sztoritól neked is inkább ökölbe szorul a kezed, mint hogy bizsergető érzés fusson rajtad végig, miszerint mekkora ász az a fickó, akkor jobb lesz, ha keresel magad helyett egy értékesítőt és nem nagyon akarod tudni, hogy milyen módszerekkel dolgozik.
Én azonban csak bosszankodtam emiatt, és pokolba kívántam az ilyen gátlástalan versenytársat. Meg voltam róla győződve, hogy az ügyfelek az én tisztességes, becsületes, szakmailag feddhetetlen stílusomra vágynak. Ezért akkor úgy gondolom, hogy elbírok én ezzel a feladattal. Mit nekem még néhány óra, amit értékesítéssel, tárgyalásokkal és ajánlatkészítéssel töltök, a többi feladatom mellett.

De valójában nem is feltétlenül az idő szűke volt az, ami miatt rosszul döntöttem. Iszonyú hatékonyan vagyok képes dolgozni, ha tudom, mi a cél. Itt azonban azzal is elszúrtam, hogy nem voltak igazán jól meghatározott céljaim az értékesítésben.
Ráadásul ehhez még párosult az a lagymatag stílus, amit egy értékesítő sem engedhet meg magának. Udvariassági körök, “majd fontolja meg az ajánlatunkat”, “ha nem zavarnám, később felhívom, hogy átbeszéljük, mennyire tetszett” és a többi, és a többi.
Kicsivel később már voltak próbálkozásaim, hogy másra testáljam ezt a feladatot, de erről majd később még mesélek. Amit akkor tudtam, hogy minden áron a kezemben kell tartanom ezt a területet, különben úgy járok, mint az a cég, ahonnan az a kopó kiszabadult, miután kitúrta a szarvasgombát, és jól elszaladt vele. Nekünk akkoriban még nagyon szarvasgomba nyomunk se volt, én mégis makacsul magamhoz ragasztottam az értékesítést, nem engedtem senkit a közelébe. A nagy semminek.

Persze, jó lett volna, ha a tulajdonosok között akad olyan, aki képes értékesíteni, de legalábbis elég jó kapcsolatokkal bír.
Nekünk azonban ez sem volt meg. Ráadásul még csak nem is termékekkel kereskedtünk, amelyek legalább részben eladták volna magukat. Hanem szolgáltatással, ami a leginkább bizalomfüggő iparág.

Komolyan, nem is értem, hogy én, aki egyébként elméletben sokat tudok az értékesítésről, miért nem voltam képes erősebb gyomrot fejleszteni, hogy elviseljem ezt a nem mindennapi masszivitást igénylő feladatot, és csináljam úgy, ahogy kell. Tudjam, hogy pontosan mikor és kiket akarok elérni és hajtsak rájuk, mint a Los Angeles Lakers csapatkapitánya a hárompontos vonal előtt a labdára. Ehhez képest ötletszerűen pattogtattam a labdát, és gyakran még a kosár irányát se sikerült eltalálnom. Nem hogy csont nélkül bemenjen a nagy dobás.

További nehezítő tényező, ha ilyen háttér mellett azt a szolgáltatási profilt választod, hogy értékesíteni segítesz a megbízóidnak. Nem feltétlenül azért, mert te magad vagy ennek az akadálya, hiszen attól még lehetnek például jó kollégáid. Sokkal inkáig az a nehézség, hogy akivel az ügyfélnél tárgyalsz, kapcsolatba kerülsz, az általában vérbeli értékesítő és innentől kezdve, ha olyan emberrel tárgyal a cégedtől, aki viszont nem egy ragadozó alfahím, az olyan, mint ha egy tornádó közelében próbálnál megkapaszkodni egy faágban. Nem esélytelen, hogy túléled, de jobb, ha inkább elkerülöd az ilyen helyeket.