NYÍRÓ JÓZSEF

HAVASOK KÖNYVE

Tartalom

HAVASOK KÖNYVE

A TAVASZ

II

MIHÁJ

A SZÉNÉGETŐ LEGÉNY

IV

A NÁDI EMBER

V

AZ ÉJSZAKA

LEÁNYKÉRÉS

A FÜLEMÜLE

EZ MÁR A NYÁR

IX

VIHAR

NAPTŰZGYÚJTÁS

HAZUG ISTVÁN

AZ ANYAMEDVE

XIII

CIGÁNY AZ ERDŐN

XIV

FARKASOK

A KÍGYÓK

XVI.

BAJVÍVÁS

XVII

ELSŐ LESEN

XVIII

HULL IMMÁR A FENYÖTOBOZ

XIX

HALAK

XX

SZARVASBÖGÉS

XXI

AZ ÖZ

XXII

A NAGY PIROS VADTEHENEK

XXIII

A FARKAS HALÁLA

XXIV

AZ ERDŐ REMETÉJE

XXV

SZERENCSÉTLENSÉG

XXVI

FADÖNTŐ EMBEREK

XXVII

A SZALONKAMADÁR

XXVIII

A HAVAS HALOTT

XXIX

GERGŐ LEGYEN A TE NEVED

XXX

MOST MÁR JÖHETSZ, JÉZUSKA

XXXI

MÁTÉ, A KUTYA

A TAVASZ

Sót viszek nyalatni az üszőknek a havasba. A tél óta nem. jártam az erdőn és azóta minden megváltozott idefenn... A hegyek a fényben megnőttek és virágba borultak a fák. Fehér virágba, piros virágba, kék virágba, mintha menyasszony volna mindenik. Érintetlenek, hamvasok és leírhatatlanul szépek. A friss levelekből szinte kicsordul az élet s alattuk kerek, meleg, kicsiny fészkéken behúzott nyakkal, szendergő szemekkel kotlának az anyamadarak. Fények űzik egymást a gyepen és a földi virágok is olyan nagyra nyíltak, mintha tátott szájjal kiáltanának. A vércse nem győzi leszitálni szárnyairól, olyan dús a napfény s a földből feltörő titkos erők megemelik még a nehéz sziklákat is.

Juhnyáj mellett haladok el. A frissen ellett báránykák szédelegnek a kábulattól s úgy ragyog a juhok gyapja, mintha kivirágzott volna és megeredt emlőbimbóik a füvet érik.

Kökénybokrok közt visz itt az ösvény. Ezek is szinte fehérebbek, mint az Isten arca és mellettük tejről álmodik a kecske.

Él, mozog, boldog minden. Még az eltemetkezett vakond is felébredt, és örömében magasra hányja a fekete, zsíros földet. A búza meztelen szárában, mint üvegcsőben, úgy látszik a lüktető élet és az elbódult hangyák nem tudják, hol kezdjék a napi munkát.

Korán van még.

A sasok a szintek csúcsa körül keringenek és elhajtják a felhőket a durva, száraz gallyakból vert fészkekben tátogó vérpiros, nagyszemű, szennyesszürke fiókáik fölül és vijjogva kacagnak le hozzájuk. A fülemilék teljesen meg vannak bolondulva és szinte felgyújtják a bokrokat énekükkel. Csak még a száraz ágon ülő bagoly alszik az erdőszélen, míg a szürkére piszkolt gally letörik alatta. A könnyelmű fecskék a levegőben csókolóznak. Szemérmetlen, drága kis cigányok!

Gyorsan jött idén a tavasz.

Tegnap még ezt a sziklát úgy fogták körül a szívós, fekete fagyökerek, mintha az ördög ujjai dermedtek volna rá, hogy dühében az egekbe hajítsa; mára eltűnt az is, mintha a szirtdarab kihullott volna az átkozott ujjak közül. A fű belepte. A fű... Édesíző, zamatos, drága titok minden szál.

Meghalt az ördög, éljen az Isten, ki meghintette harmatával és megváltoztatta a világot!

Végre eltűnt a gyilkos kezekre, fogakra tapadt vér, kihűltek a mardosó szájak és elerőtlenedett a karmok.

A pásztorok mondják, akik látták, hogy hajnaltájban a medve felcammogott a Kustaly oldalán s a Nagy Pál András keresztje alatt úgy ült, mintha gyónnék a keresztnek.

A farkas is elhatározta, hogy új életet kezd és a sűrűbe vonult új életet kezdeni.

Vak kicsinyeit dajkálja a vadmacska is és ha csak rájuk is gondol, feje ráhull a repedezett faágakra.

Az ártatlan állatoknak: nyulaknak, özeknek, madaraknak, mókusoknak, bogaraknak végre feljött a napja. Játszadoznak, örvendeznek. Isten segítse őket!

De mit akar a zugban ez a rejtőző öreg férges hó? Különben csak percei vannak és úgy elcsurran, mintha soha itt sem lett volna.

Úgy vagyunk ezzel a tavasszal is, mint a falusi leány a férjhezmenéssel. Míg az Isten észreveszi, három asszony esszeteszi, ahogy mondani szokták. Olyan hirtelen jött.

Elgondolkodva lépek be a kékhomályú fenyvesbe. Édes ingertől reszketnek, sodródnak itt is a falevelek. A fenyők hegyén temérdek újulás, friss bojtok ingának és zöld por felhőzik rám, hacsak madár is elrepül fölöttük.

Igazuk volt a pásztoroknak. A medvét én is láttam, de meg se rezzentem. Ott, ahol a vad sziklák kezdődnek, úgy ült a fenekén, mint egy aranyhasú bankigazgató az íróasztal mellett. Kacagva ráztam feléje a kalapomat.

— Jó reggelt, méltóságos uram!

Oda se bólint. Vastag a feje, mint általában a gazdag embereknek.

Lihegve mászok felfelé a hegyoldalon, de még a lehelletem is aranyszínű.

Végre felérek a tetőre és kissé megszusszanok.

Hatalmas fennsík kezdődik itt, közel az éghez. Ez a havasi legelő, rajta a csorda. A tehenek alázatosan legelnek, távolabb az egyetlen nagyúr, a bika. Olyan magasan vagyunk, hogy a felhőktől állandóan nedvesek a szarvai.

Megérkeztem. Ez a Mózsi bá csordája.

— Vájjon ő maga merre van?

Már vágyom az emberi szóra. Valakinek el kell mondanom, hogy sohasem volt ilyen szép az élet. Nem fér bennem a szó. Úgy vagyok vele, mint a madarak. Beszélni, kacagni, csacsogni kell.

Megindulok a kalyiba felé.

A csordából kiválik egy fiatal hófehér tehén és bámuló szemekkel hozzám jön.

— Te vagy az, Virág?

Kedveskedve megvakarom a fürtös homlokát, tenyeremmel ráütök a farára és úgy küldöm tovább.

— Hé, Mózsi bá! — kiáltok előre a pásztornak, de senki se válaszol.

Csendes a kalyiba, tűz se ég előtte. Ma nem is égett, mert látom, hogy a helyén harmatos a holtszén.

— Hé, Mózsi bá! — hajlok be az ajtón.

Máskor mindig elém szokott jönni.

— Biztosan ágat szed az erdőben! — gondolom, mert látom, hogy a tüzelőfája is elfogyott.

Az erdő felé fülelek, de nem hallszik fejszecsapás.

— E hol a fenében van? — ütközöm meg.

A kutyát se látom.

Mégis disznóság, hogy így magára hagyta a csordát. Ki felel, ha valamelyik állatnak baja talál lenni?

— No, állj meg, Mózsi!

Azért is bosszant a dolog, mert éppen én erőltettem a birtokosságnál, hogy az idénre is megfogadjuk meddüpásztornak. Ugyan kifogásolták, hogy már kivénült a pásztorságból s mióta a felesége meghótt, tán még az esze sincs helyin; de én erőltettem, mert nyomorult, szegény ember volt s addig sírt, míg megesett rajta a lelkem.

No, szépen meghálálja a jóságomat!

Különben minek mérgelődjem. Majd előkerül.

A sót leteszem a kalyibában és kicsit nézem a csordát.

Az állatok legelnek. A friss fű harsog a szájuk alatt. A szarvak csillognak a napfényben. Alig mozdulnak. Fehérek és szépek.

Csak a bika nem eszik. Áll, mint a szobor. Tajtékos nyála a földig nyúlik. Feje, széles szügye füstös és a messziségbe néz. Ki tudja, mire gondol... Önkéntelen lábujjhegyen haladok el mellette és újra belépek az erdőbe.

Pillanat alatt mindenről megfeledkezem.

Talán még szebb minden, mint az előbb. Dúsabb, melegebb, színesebb. Folyton változik az erdő és olyan fenséges, hogy áhítatra tisztul az arcom, mint a templomban.

Kábultan megyek, jóllakott lélekkel.

Nincs az a szép imádság, mely méltó volna ehhez a fenséghez. Talán az az egy szó, melyet lépteim dobbanásából kihallok:

— Szent! Szent! Szent!

Szent, szent, szent minden, ami él.

Már azt se tudom, hol járok, mikor hirtelen kutya ugrik fel a bokor mellől és dühre torzult pofával rám vicsorog.

A Mózsi bá kutyája.

— Csiba te! — riasztom, de nem tágít. Ügy feszül felém borzolt szőrrel, mintha megveszett volna.

Kikerülöm, de alig teszek pár lépést, Szinte földbe gyökereznek a lábaim.

Arccal előre esve, az ösvényen fekszik az öreg Mózsi bá, mintha leborult volna a tavasz szépsége előtt.

Halott.

Mellette száraz gally. Fát hozott a frustukjához, mikor utolérte a halál.

Fölötte szép szál fenyők őrzik a csendet.

Egyetlen tekintettel meglátok mindent rajta: a vedlett, égett, sáros condrát, a fényesre kopott bocskortalpakat, gyér, szürke haját, öreg fejét, mely mintha kitartóan azt lesné, hogy mi történik a földdel.

Tényleg, mi történik a földben?

Vájjon mi történik a levegőben?

Tudom, hogy bolondság, mégis odakiáltok neki:

— Keljen fel, Mózsi bá! Nem látja, nem hallja, nem érzi, hogy mi történik?

Furcsa, ingerlő áramok járnak át mindent és nyugtalan minden test. El, ujjong és alkot minden. Még a kőnek is gondolata születik, a rög lábra kél és az arany a hegyekből kicsordul a földre. Talán a sírok is kivilágosodnak ilyenkor és a halottak akkorát nyújtóznak, hogy megreped sárga, hideg testükön a penész.

— Keljen fel, vén lator! Nem látja, hogy sohase volt ilyen nagy a mindenség és ilyen boldog?... Most már kied is kedvére szökdöshetnék aszott lábain, mert nincs teher, nincs fáradtság, nyomorúság, szegénység, könny, nincs halál, gyilkolás, félelem, aljasság, se bűn; — de vagyon öröm, élet, ujjongás, fény és dal, megújulás, teremtés, kacagás és békesség... Meleg, teljes, osztatlan, szép piros béke és olyan szép világ, hogy láttára — aki teremtette — még a Jóisten is megtántorodik örömében.

A csiga is, mely egy évig megy fától fáig, kimereszti két szarvát a csodálkozástól.

A tücsök is elkáprázva áll a fekete lyuk szájában és elégedetten veszi számba a világot:

— Ez már igen!

Ki mondja, hogy nehéz az élet?

El kellett jönnie ennek az időnek és a legsúlyosabb percben érkezett. Már nem bírtuk tovább.

De most már nincs semmi baj.

— Fel a földről, öreg!... Ilyenkor kell meghalni?!

Néhány pillanatot mégis szentelek neki. Leveszem a kalapomat és arra gondolok, hogy miért kellett ennek a szegény öreg embernek meghalnia. Miért? ...

Csak most lep meg, hogy itt milyen végzetesen nagy a csend. Minden élő elhúzódott a közeléből, a madarak, bogarak messze elkerülik és mintha a fák is szeretnének elfutni onnan.

Hát ezért a csend és azért halt meg, mert menthetetlen volt.

Menthetetlen volt, mert ember volt...

Komoran igyekszem hazafelé, hogy jelentsem az elöljáróságnak az esetet. Nyugodtan hagyom a kutyára a halottat. Nem fogja bántani semmi, mert a tavaszban minden elhúzódott tőle.

Mikor leérek a patak partjához, szinte megrémülök, olyan lecsendesíthetetlen a dal, gerlekacagás, vad- galambbúgás, kakukkiáltás, erdőzengés, neszezés és forró lesz a szemein a sok színtől, káprázattól. A magasból omlik a fény és soha nem sejtett ízeket érzek nyelvemen.

Különös ötlettől elragadva lehúzom csizmáimat és belefürösztöm lábaimat a patakba. A vízcseppek is mintha terhesebbele volnának. .

Kár, hogy a rákok kijöttek a kövek alól. Sehogy- sem találnak ebbe a világba. Olyanok, mintha temetésre öltözködtek volna. Két lomha kezükön fekete kesztyű. A víz kétségbeesetten sodorja hegyesre bajuszukat, hogy valamiképpen ember elé valók legyenek.

Egészen kijózanítottak.

Ott hever elhagyottan a halott is.

Sietnem kell.

Ingerülten rántom fel a csizmáimat.

Vissza kell mennem az emberek közé.

Múló pillanatra, mégis visszatart a patak és olyan kedves érzés fut át rajtam, mintha a lelkemre ráleheltek volna.

A mederben sűrűn, egymás mellett fekszenek a halak, mintha ők tartanák a patakot és a víz új ezüstöt rak a hátukra ...

II

MIHÁJ

A fák duzzadtan nyújtóztak, a kelő napfényben madarak szárították harmatos hátukat. A távolban báránykák reszkettek erőtlen lábukon és a ködtől ezüst bajsza lett a pásztornak. A favágók füstje kéken csavarodott fel az ég felé. A fatetők közt járt a szél és remegtek a frissen rügyező ágak a fejszék csapása miatt. A favágók felnéztek minden fára, hogy a dőlés irányát kiszámítsák s ilyenkor hideg ködeső hullott fekete arcukra. Távol a szirtfalak mögött megzavart medve vonult tova alázatosan, mintha olvasót mondana. Finom tavaszi nesz kélt mindenütt, mintha az alig hajtott füvecskék híreket suttognának egymásnak. Illatok kábítottak és édes lett a nyál az ember szájában. A csorda a csíki oldalon a vályúknál állott s a nagy fehér állatok magasra tartott fekete szájáról hosszan csurgott le a víz, mikor elbődültek:

— Jó vizet ittam!

Az őzek indokolatlanul megfutamodtak és hirtelen megállották, mintha eszükbe jutott volna valami. Finom orrocskájukat egymáshoz értették és azt mondták:

— Semmi sem esik olyan jól ilyenkor, mint a csók!

Arról azonban senki, semmi sem tudott, hogy az éjszaka a Szabandi Miháj kalyibájában meghalt Julika, a leánka. Csak akkor ijedtek meg mindenek, mikor Miháj kiállott a kalyiba szájába és rekedt-keservesen elbődült:

— Meghótt!

A favágók lassan, kényelmesen odacammogtak, megnézték, fejcsóválva valamit mormogtak és újra visszamentek a fák közé és újra vágni kezdték a fát.

Julika pedig ott feküdt a puszta földön. Színes, szőttes rokolyácska volt rajta. Lenhaján még csillogott a halálverejték, arcocskája piros volt s a nyakára kötött pántlika gyűrött volt a küzdelemtől. Szelíd, szép harmat- leányka volt, mintha csalt aludnék. Még egy kis napfolt is hullott rája, ami még szebbé tette.

— Hát elménél te es édesanyád után! — panaszolta Miháj s szárazon gondolkodott.

Esztendeje sincs, hogy meghalt az asszony, fiatalon. Nem is hitte, hogy beteg, hiszen olyan volt az arca még a ravatalon is, mint a rózsa. Egyet sikoltott azon az éjszakán és vége volt, mintha nagy mennyei csodát látott volna s attól dermedt volna meg. Nem is biztos, hogy meghalt. Ha rágondol Miháj, ma se hiszi.

Most aztán odaleve a gyermek is.

Kicsit nézi. Áll. Olyan nehéz megmozdulni. Valami mindig visszahúzza a testecskéhez. De mégse lophatja a napot mellette. Tempósan leballag a csorgóhoz, vizet hoz, hogy megmossa a halottat. Igen, de mivel?... Nincs más mód, leveti füsttől fekete ingét s annak az aljával gyengéden megtörülgeti az arcocskát. Egyszerre megdöbben:

— Mit csináltam!

Egészen elcsúfította az ártatlan, szép gyermeket. A hamvát lemosta a víz. A homlok megsárgult, arcáról eltűnt a pirosság és két fehér penészfolt támadt rajta. A félig zárt, kialudt szemecskék nem villantak fel többé kedvesen ...

Ejnye, mit csináltál, Miháj!

Az ember megtántorodott, mintha csak most eszmélt volna rá igazán a halálra.

Foghatta már hatalmas, repedezett markában az apró kezeket, csókolhatta a kicsi, sárga homlokot.

— Lehetetlen, hogy meghótt volna!

Nem akart belenyugodni. Ide-oda forgatta a testet, tapogatta nehézkesen, mogorván, mint a medve, mégegyszer meghallgatta, hogy hátha mégis dobog a szíve. Fejecskéjét is emelgette, próbálgatta, hátha mégis van kevés erő a nyakában, de a fej ernyedten hullott rá a vállára.

— Mindegy nó! — sóhajtott.

Rávetette a szürke kozsókját, hogy ne fázzék, aztán — nem tudta, hogy mit csináljon.

Eszébe jutott, hogy még nem frustokolt.

Leakasztotta a faágról a szőrtarisznyát, leült, a lábai közé vette a szalonnát, kinyeret, túrót, egy fej hagymát és nyugodalmasan falatozni kezdett a halott mellett. Még nem is kérdezte, ahogy máskor szokta:

— Nem instálsz egy falatot?

Lassú, széles mozgással járt a szája, ahogy evett, kezében a feltartott hegyű bicskával. Csak a szeme meredezett, mikor nagyokat nyelt. Száraz, égő volt a torka. Hamar jól is lakott. Nem kellett se testének, se lelkének az étel, de evett szakadatlan. Félt abbahagyni. Gondolkodott is, de a következő pillanatban nem tudta, hogy miről.

Társai, a favágók ellenségesen nézték, hogy amíg ők ölik magukat a nehéz munkával, Miháj csak eszik, akkorákat nyel, hogy nyuvad meg tőle. Ami nem járja, az nem járja! A fa közösben van felvállalva, a pénzt egyformán kapják, hát legyen a munka is egyforma. Oda is kiáltottak neki:

— Mi lesz hé, Miháj?!... Az Istenödöt, meddig hévizálsz!

Miháj megrázkódott, de még kikortyogtatta a maradék pálinkát, ránézett a leánykára s mintha mentegetőznék úgy mondta:

— Fát kell vágni! Te csak maradj itt szépen, mert mindjárt jövök!

Fogta a fejszét. Ujjúval végigpróbálta az élit s ő is odaállott az egyik fa tövébe. Foga megcsikordult, arca keserűvé rándult, a fejsze hatalmas lendületétől száján fütyült a lélekzet s az ütés megdördült a fán. A szép, bő virics, a fa duzzadó tavaszi nedve szétföccsent és a fejsze is nedves lett tőle. Ügy dolgozott, mint a marha, hogy béhozza az eltöltött időt. Recsegő, ropogó mennydörgéssel zuhantak a fák és morajlott a fadöntéstől a tavaszi erdő.

Csak ozsonnakor pihentek, amíg faltak valamit.

Miháj nem szólt, nem evett, csak nézett maga elé és beesett szemei, elkínlódott, kiéhezett arca, elapadt férfi teste olyan volt, mint maga a megtestesült nyomorúság.

A vad favágók is megenyhültek.

— Te most hagyd abba a munkát, Miháj, — mondotta egyikük — úgy sem vesszük sok hasznodat... Eridj, csinálj valamit azzal a leánykával... Ügy is a félszemed mindig rajta van.

— Abbiza igaz! — enyhült meg Miháj. — A falu messze van. Késő lesz, mire hazaérek... Ha eltemettem,

majd kipótolom, amivel elmaradok... Az én részemet majd eligazítom... Mit csenáljak, ha már így van? ...

— Assúj egye meg az életjit! Neked es eléggé kijut belőle — mutatta a részvétet Lázár Dénes. — Az egész heti kereseted se lesz elég a temetésre.

— Nemigen! — ismerte el Miháj.

— Osztán miből élsz azután?

Erre Miháj nem tudott válaszolni, de a harmadik favágó kisegítette. Nagyot káromkodott:

— Avval te ne törődj! Amíg nekünk lesz, neked es lesz!

Emmá szép volt. El kell üsmerni. Mihájnak könny tört a szemibe az indulattól. Meleg, drága könny.

— Köszönöm!... — makogta forró szájjal. — Az életben sohase felejtem el!

— Jójó! — szégyelték a többiek a meghatottságot.

Miháj szédült, mikor visszament a leánykáihoz.

— Ejisze induljunk! — mondta szelíden a halottnak.

Felpakolódott és felölelte a földről az apró testecskét.

— Hajtsd szépen a vállamra a fejedet!

Balkézzel még óvatosan el is helyezte a vállán.

Megindult. A Tepej alatt nyaktörő, veszedelmes út vezet a faluba. A fejszét botnak használva ereszkedett rajta. Sietnie kellett, hogy el ne setétedjék teljesen.

Ment, törtetett előre. A halott feje sokszor előre csuklott, kalimpáló kezecskéit lehorzsolta a sziklafal, de ilyen kicsiségre nem nézhetett Miháj. Még arra sem volt ideje, hogy megszusszanjon.

A gyermek könnyű volt, mint a pehely, Miháj mégis alig bírta. Térdei reszkettek, a verejték hullott róla s a falu végén le kellett ülnie.

Emberek, asszonyok jöttek haza a mezőről, akik látták, hogy Miháj ott ül az árok martján a leánykával. Barátságosan, kedvesen, ahogy illik, megszólították:

— Elaludt a lelkem?

Miháj elgondolkodva bólogatott, válaszolgatott:

— Elaludt!...

Az emberek tovább mentek. Siettek, mert már este volt...

A SZÉNÉGETŐ LEGÉNY

Idehátra a sűrű bükkösök homályos mélyén égeti a szenet Hegyi Laji, ez a szerencsétlen félszeg, éktelen csúf legény. Úgy elhibázta Isten szegényt a teremtésnél, hogy még az állatok is alig veszik emberszámba. Mégis elégedett, boldog, vidám volt tegnapig. Estefelé azonban különös változáson ment át. A hegyek már egymáshoz hajlottak, a fáradt fák már lábon állva aludtak. A legény maga is pihenőre tért, de nem tudott aludni. Az éjszaka hódító és furcsa volt. A csillagok közel jöttek, mintha az ág hegyén ülnének, a hold telten feküdt az erdő tetején és ömlött belőle a fehér fény, mintha tejeső hullana szakadatlan a fák közé. Szinte még az illata is érzett. Kínzó és nehéz vágyakat keltett. A havas sehogy sem bírt elpihenni. A madarak álmaiéban nyöszörögtek. A holdfény felhúzta a halakat a patak fenekéről a víz színére, ájult rákok sodródtak tova s a vérszomjas éjjeli vadászok: medve, hiúz, farkas lihegő torokkal ténferegtek hegyről hegyre. A legény hiába húnyta be szemeit, mint a csapás előtt a róka: zavart, ingerlékeny és annyira nyugtalan volt, hogy fekhelyéről fel kellett ugrania. Meleg áramok cikáztak át rajta is. Arca ólomszínű volt, mintha békahúst evett volna, hosszú haja kékesen fénylett, mint az acél, névtelen vágyak, zavaros képek kínozták. Nem tudta, mi van vele, hiszen effélét idáig sohasem érzett, de sejtette homályosan, hogy mindezt a tavasz teszi.

Elsőnek egy alig felsarjadt, kicsi özsuta sikoltott forró fejjel a harmatos levelek közé:

— Szeretni!

A kiáltástól minden megrázkódott és boldogan elmosolyodott:

— Boldognak lenni!

Az élet örök törvénye szólott a havasnak, füveknek, fáknak, oktalan állatoknak. A levegő áramában eddig nem érzett illatok úsztak, amiktől a szívek kinyíltak, mint a piros virág és villogó szemekkel, villogó szőrrel megkezdődött a nagy futás. Még a máskor hideg szarvak hegye is forró volt. Rekedt bőgések, morgások verték fel az erdőt s a szálerdők mélyén, sejtelmes tisztások rejtett foltjain egymásnak dobbantak. A földig tartott szájak erős fújásától szétrepült a száraz avar, a megfeszült lábak belefúródtak a puha tavaszi földbe, a farkak vonaglottak, a szájak tajtékzottak, homlokok csattantak össze, a fehér fogak véres sebeket vágtak és sötét vér fröccsent a falevelekre. Élet-halálra ment a küzdelem, mint minden boldogságért. Aki nyer, az boldog lesz, aki veszít, az valami csendes zugban beássa fejét a földbe és meghal. Ennyi az egész.

A félszeg legény együtt futott a vadakkal és a fák háta mögül leste, hogy mi történik a tisztásokon. A küzdelem végén szomorúan lehorgasztott fővel veszett bele az erdők mélyébe.

Csak neki nem rendeltetett senki, csak ő a kitaszított, hiszen aki ránéz, a borzalomtól elsikoltja magát. Pedig érezte, hogy benne is van valami vágy, éppen olyan vágy, mint a nap, a hold, a csillagok, az egész világ, éppen olyan szép, mint a mennyország, csak nem tudta, hogy mi. Még néma volt, nem volt neve.

És ment, ment, járta az erdőt ő is megfeszített homlokkal, önmagával küzdve, hogy megtalálja, ami benne is olyan nagy, mint a kerek világ és olyan szép, mint a mennyország; de a belső kinyilatkoztatás, a felismerés fenséges pillanata nem akart eljönni. Észre sem vette, hogy az éjszaka eltelt, már virrad és ő ott jár a hetedik határban, a szélső, hatalmas hegyek gerincén.

Akkor kélt a nap.

önkéntelen megállott és tátott szájjal belebámult a nap tányérjába, mintha soha az életben napfelkeltét nem látott volna. Csúnya arca széttárult, szemei elnyíltak és aprókat lihegett, mint a fáradt kutya. Egész teste reszketett. Félelmében-e, gyönyörűségében-e, nem lehetett azt tudni. Hiába! Az áldott, a szent, a hatalmas nap se mondotta meg, hogy mi benne nagy, mint a világ és szép, mint a mennyország.

Mégis megérezte, hogy ő is és körülötte minden megváltozott.

Már maga a föld sem az volt, mint tegnap. Illatok párologtak belőle, amitől az ember teste elerőtlenedett, jóleső fáradtság lepte meg és húzta, húzta magához a föld.

Kicsit mégis meglepődött, mert szinte testi szemekkel látta, hogyan száguldanak végig a fákban az édesfanyar teremtő nedvek és olyan izgalomban voltak, hogy az ágak pillanatig sem tudtak megnyugodni. A füvek hegye szinte izzott s a nászra kelt bogarak a nyálukkal ragasztották össze a faleveleket, hogy fészkük legyen.

2

A legény érezte, hogy a nappal tavaszi mámora tisztább, szebb és igazabb, mint az éjszakáé, mert nem fertőzi meg a vért a tépett, borzolt, halálos körmű és fogú vadállatok bűnös morgása. Ami most körülveszi, az a járni nem tudó világ szerelme és álma. Minden átszínesedett a vágyaktól. A virágok piros, zöld, kék, fehér, arany kábulatban szédülnek a lábukon. A porzók úgy hajlanak egymáshoz, mint két szomjas száj. Az ártatlan napfényben virágpor-felhők lengnek a rétek, kaszálók fölött s a fenyők átvilágosodott tetején friss fenyőbojtok harangoznak szüntelen. A mohák a fák lábain üdék és boldogak voltak. Fiatal, szenny nélküli és érintetlen volt a nászra kélt természet és a boldogság örökkévalóságát érezte minden. A levegő zengett az újjongó bogaraktól. A gyíkok a harmattól részegen nyújtóztak s a fekete földmorzsákból teremtett hangyák már alig vonszolták drága terhüket kicsi játék sugárútjaikon. A levegőben olyan súlytalanul pilinkáztak a hímes lepkék, mintha az égből hullottak volna alá.

Hát még a madarai!

No, azok egyenesen meg voltak bolondulva.

Ez a szerencsétlen legény le se tudta venni róluk a szemét. Valahogy megsejtette, mi megy végbe ilyenkor a madárban. A téli fagytól, éhségtől, sok szigorkodástól megkopott kicsi állatot mintha észrevétlen kicserélték volna. Üj szívet és új tollat kapnak a madarak minden esztendőben, de olyan ékeset, hogy a színek szinte gyúlnak meg a hátukon. Egy ilyen kicsi semmiség-madárnak, ki alig látszik ki a gyermek markából, a vére belefér egy kávéskanálba és mégis olyan dúsan elárasztja érzéssel, hogy vele az egész világot be lehetne oltani szerelemmel. Ilyenkor mintha nem is a szárnya, hanem az érzései emelnék a magasságokba, hogy kifogyhatatlan dalával betöltsön mindeneket. Semmi sem lehet szebb ezen a világon, mint mikor két madárka a nap arany küllőibe kapaszkodva csókolózik.

Annyira átélte ez az elszalasztott világcsúfja a madarak örömét, hogy maga is úgy érezte, mintha idétlen teste súlytalanná könnyebbülne és magától a levegőbe emelkednék, hogy ott hanyatt fekve érezze behúnyt szemein a fény édes, langyos súlyát.

Még kacagott is örömében a boldogtalan, hogy ezt ilyen szépen kitalálta.

A legszebb mégis a sasok dolga volt. Két szédítően magas sziklacsúcson ültek szemben egymással, büszkén, királyian. Nem beszéltek, csak egymásra néztek és erre felvágtak az egekbe, de olyan magasan, ahova élő szem látása el nem ér, ahol ismeretlen világok és égitestek gördülnek egymás nyomában. Ki tudná Istenen kívül, hogy mi történt itt az ismeretlen világok árnyékában, de mikor órák múlva ismét lelebbentek a sziklaszirtre, hideg, titkos szemcsillagukban különös fény égett. Valami kimeríthetetlen, mély, szótalan és halhatatlan, furcsa fény: a titok, melyet teljességében csak a sasok ismerhetnek.

— Igen. Az egészen bizonyos, hogy ők rászállottak a mennyország kapujára! — mormogta a legény, mikor el gondolkodva hazafelé indult. — Miért más a havas ma, mint tegnap?...

Mert más lett a havas, mert megváltozott minden, de minden benne.

Csak azt nem tudta, miért.

Csak azt nem tudta, hogy a havas minden tavasszal újjáteremti gyermekeit. Minden pillantással látnia kell. A békák — akármilyen tájszólásban is beszélnek — örömükben teletúrták fehér gömbtajtékkal a tavakat, pocsolyákat. A kígyó már megette tavalyi bőrét s még a szűk- szájú bogár is úgy ujjong a boldogságtól, hogy hasad el a szája. A faágról rápillantó mókus olyan mozdulatlanul teszi kezét a szívéhez, mintha azt mondaná:

— Ó, ha tudnád, hogy mi van idebenn!

A nagy vadak a föld felé bőgnek, a szemek boldogságban úsznak, lábak magasra pattannak, a hiúz már vőlegény, a nyúl már tépi duzzadt emlői körül a szőrt, hogy kicsinyei könnyen hozzáférjenek. A vadkan kifent agyarral pislog fel a magasba, az őzek egymáshoz tartják arcukat a bokrok fölött s még a tücsök is vadonatúj frakkban citerázik a lyuk szájában.

A legénynek mosolyognia kell, hogy mindezt látja. Az ő szíve is megkönnyebbült. Már nem bántja semmi, csak valami édes ingert érez, hogy ő is daloljon, fütyüljön, fusson, kacagjon. Napok óta nem dolgozott, alig is evett. Nem törődik vele. Csak ezt a különös újjáteremtett világot látja és sápadt lesz az izgalomtól, amikor eszébe jut, hogy meg fogja örökíteni.

— Meg fogom csinálni! — így mondotta.

Hiszen unalmában eddig is formálgatott sárból madarat, fát, kicsi medvét, ökröt, bikát, de az mind semmi. Most már tudja, hogyan kell. Ez lesz az igazi!... A sasok, akik ülnek a mennyország kapuján, a szívére tett kezű mókus, az egymáshoz értetett arcú őzek, a nap aranyküllőin csókolózó madárkák...

Alig várta, hogy hozzá kezdhessen.

Agyag, sár volt bőven. Egész hegyre való.

A szénégetésről teljesen megfeledkezett. Igaz, hogy három baksára valót vállalt fel a hét végére, de egye fene!

Olyan öröme volt, mint — bűnömül ne rójják fel — magának a Jóistennek abban a pillanatban, mikor eszébe jutott, hogy megteremti a világot.

Ez az ő kicsi világteremtése azonban ügyetlen, kezdetleges volt. A sasok bizony lefordultak a mennyország kapujáról, a kissé otromba, nehéz testű madárkák nem akartak megállani a nap aranyküllőin, hogy kívánatosán csókolózzanak, komoly ember megszidta volna, hogy felnőtt legény létire ilyen hiábavaló jádzásokkal tölti a drága időt; de ő gyönyörűségesen szépeknek találta s cseppet sem csodálkozott volna, ha agyagmadarai hirtelen felröppennek.

Azalatt a pár hét alatt, míg ezekkel bajmolódott, a legényt is mintha tisztatökéletesen kicserélték volna. Nem érzett semmi testi félszegséget, hogy durva kezei térden alul érnek, kékhegy púp ül a nyakán s még a víz tükre is megrázkódik a borzalomtól, ha belenéz. Erős, öles, szép legénynek érezte magát. És a szeme közé kacagott volna annak, ki mást gondol felőle. Valljuk meg az igazat, a szemei valóban szépek lettek. Mélyek, mint a tenger, nagyok és tiszták, sugarasak, mint az ég. Lélekzete boldog volt, mintha illat szállna el ajkairól.

Azt kellene mondanom, hogy az Isten megkönyörült rajta s elvette az eszét, mert mikor Bak Józsi keresztapámék Kádár Albertiéi a „Vízityúk“-kal lószekérrel hátramentek a havasba, hogy átvegyék a szenet, akkora szenet se kaptak, mit a fogukhoz verjenek, de az egész tiszttás tele volt efféle sár-dolgokkal: sár-madarakkal, sárállatokkal, még a fák is akkurátosan meg voltak csinálva sárból s köztük egy akkora szép sárlegény állott, hogy keresztapámnak úgy kellett felnéznie rá, pedig magas ember őkeme.

Az első pillanatban szemük-szájuk tátva maradt a bámulattól, de mikor látták, hogy ez a tekergő, országos gazember mivel töltötte a drága időt s lopta ki a pénzt a zsebükből, megmérgelődtek s felrugdosták az egészet. Kádár Albert felhúzott fejszével kereste Hegyi Lajit is, hogy szecskába vágja, de szerencsére ismét valahol az erdőn tekergeti s nem tudták kézbe kapni.

Hogy osztán tovább mi történt a legénnyel, nem tudom megmondani, mert mikor a bátyja, Hegyi Dénes két nap múlva a kisbíróval kijött, hogy megkötözze a szerencsétlen bolondot, nem kapták sehol.

Valami pásztor-gyermekek mesélik, hogy látták, mikor sírva átment a Fitód gerincén s egy töröttszárnyú sár-madarat cipelt a karján.

Az egyik sas lehetett, amely örökre lehullott a mennyország kapujáról...

IV

A NÁDI EMBER

A múlt tél farkán toppant a nádi ember a favágók közé, kik éppen a vacsorát főzték az erdei szálláson. — Stét! — döfött az ujjával a sapkája felé. — Csak meggyüttem!

— Pedig nem emlékszem, hogy hívtunk volna, — kacagott Bara József keresztapám, ki egyetlen pillantással végigmustrálta a jóképű, rongyos legényt — de ha már „meggyüttél“, hát ülj le nálunk!... Vacsoráztál-e?

— Ippeg ez az! — restelkedett a legény, amin újra muszáj volt kacagni.

— Aztán kifiaborja vónál? — firtatta keresztapám, mialatt a markába nyomott egy darab forró túróspuliszkát.

— Csak affile célszerű szegin ember — váltogatta egyik markából a másikba a puliszkát a vándor.

Az erdei népek nyúltak el a tűz mellett, úgy kacagtak. Hogy az Isten haragjába ne! Ki hallott affélit, hogy szegény embernek lenni célszerű volna.

— Enni célszerűen tudsz! — intett a szemivel a többinek keresztapám, hogy ne sértsék meg a jövevényt. — Osztán pénzed van-e?

— Piz, piz! — vakarta szomorúan a fejét a vándor.

— Ippeg ez az úgy-e? — tréfálta meg a saját szavaival az öreg, kinek tetszett a legény. — Ha a zsebed is úgy tele vóna pénzzel, mint a szájad „i“ betűvel, hát nem járnál gyalog úgy-e?

— Maókás embör kend! ■— adta meg magát a furcsabeszédű legény, ki az „a“ betűt se sajnálta a szótól, a lónak meg aszonta, hogy „lú“.

Később kitudódott, hogy Tyúkodból, valahonnan Szatmárból indult szerencsét próbálni, afféle alföldi, lápi magyar s mivel sürgősen végezni kellett a fával, mert a törvényes időből így is kiestek keresztapámék, hát felfogadták a legényt és már másnap fejszét nyomtak a kezébe.

A fához azonban nem sokat értett a lápi magyar s már harmadnap saját magát vágta le a lábáról fa helyett, mire keresztapám se sajnálta az „i“ betűt a káromkodásból, kinek mindössze annyi haszna lett a legényből, hogy a többiek is „Jaóska bácsi"-nak szólították, meg „maókás embör"-nek.

A szerencsétlenség után már azt sem lehetett tőle kérdezni, hogy: — Innen te hova indulsz? — Ki kellett várni, míg talpra áll a legény, akit Jozefa kötözgetett.

— Szerencséje van kiednek, Jóska bácsi! — csúfolódtak a többiek keresztapámmal. — Legalább van, akivel megszámláltassa a pénzit!

— Te úgy látszik, erőnek erejével a tenyeremnek akarsz futni! — mérgelődött az öreg, de estére kiderült, hogy a lápi legény ülve többet ér, mint állva.

— Tartásdíjat szeretnék én kendnek fizetni, Jaóska bácsi! — aszondja nagy elképpedésre még aznap este keresztapámnak.

— Mi az anyád örömit akarsz te nekem fizetni? — hökken meg keresztapám.

— Tartásdíjat!... Arra az időre, míg lábra állhatok.

Szerencsére a többiek nem hallották, hogy mit ígért a nádi magyar keresztapámnak, aki sietett megmagyarázni, hogy erre felénk csak a szerencsétlenül járt leánynak szokás efféle díjazást adni. így is jót kacagtak rajta mind a ketten, de csak akkor esett le az álla keresztapámnak, mikor hallja, hogy gyékényfonásra, nádi munkára szeretne berendezkedni a magyar, kenyeres, cőkös kasokat, méhkasokat, szekérre való kóbert akar kötni. Anyag bőven volna hozzá Bükknyaka rétjin, azon a mocskos, ingoványos tóságon.

Igazából azonban csak akkor jött meg a nádi ember becsülete, mikor meglátták a kezemunkáját.

— Kincset ér ez a legény! — ismerték el a többiek is.

— Mondtam én, hogy nem bolond ember! — dicsekedett keresztapám is vele, aki szerette volna, ha Józé- fával, a leányával megértik egymást.

Józéfa azonban nem sok hajlandóságot mutatott a legény iránt, pedig eleget magyarázgatta, hogy milyen náluk otthon a lápi világ s az jött ki a szavából, hogy annál semmi sincs szebb a kerek földön, mint csónakon úszni a lenyugvó naptól megvérzett rónavízen a szőke nádrengeteg édes susogásában, vagy a rádhajló nádüstökök alatt, a vadtorma fehér virágai közt megbújva nézni az Isten majorságát: feketelábú szárcsákat, zöldfejű récéket, melyek előbb a vízben megmossák az elfogott halat vagy csőrrel a vízbe támaszkodva hímes feneküket mutatják a lenyugvó napnak, mialatt zajgó lúdcsapatok húznak észak felől a tóra. Amott, fák homályában, a feketén csillogó partvíz szélén kígyószemű, ösztövér, üres mellű gém lesi a csíkot, kárász-halat órákig mozdulatlan, mintha ki volna tömve. Ha feltekintesz az égre, látod, hogy valahonnan a zöld rétről felszállott kócsag emelkedik a magasba, úgy lebeg a tóság fölött, mint szélhajtott, könnyű selyem, aztán beleolvad az égbe s úgy magával húzza az ember szemit, egész lelkét, hogy észre sem veszed a föléd gyűlt szúnyogfelhőt, amely úgy örvénylik, mintha az emberfő füstje volna.

— Hát szép, szép az mindenképpen! — sóhajtja a legény s utána úgy elhallgat, mintha lápi kútba esett volna s csak a lelke szövögeti tovább az ezüst hálót, mint a nádi pók.

Valahol ott járt ilyenkor ez a szegény vízibogár az otthonában, a csúcsos nádkunyhóban, melyet az ingó lápra, alig pár araszos földre épített a mocsárfűz árnyékába, melynek gyökerei a vízben áznak. Szinte még a leányról is megfeledkezett ilyenkor. Ott volt a pusztán, lábolta a lápot, ügyelte a liba-csapást a nád közt, madzaghurkot vetett a rucák útjába, csíkvarsát állított a barna fenekű vízbe a menekülő csíborok, vízibolhák közé. A nád, sás zizegett az esti szélben, a zsombékok megduzzadtak s fehér víz serkedt a lába nyomán. Nem kellett sok az életből ennek az árva legénynek. Egyetlen ürgebőrbe belefért egész boldogsága, minden kincse.

— Ide kellene eljönnöd, Józéfa, ides kis kaócsagom!...

Bizony ide, Jozefa, a lápi földre, hol jajgat a bibié, kacag a lengő sirály, örvénylik a tavi sas... Hogy futnának a kezed nyomán a halász-csapásban az apró vízicsibék! Mennyi mesét mondana a nád, hogy csobbanna a víz és tied volna minden tavi rózsa...

A leány lassan megrázta a fejét:

— Nem lehet!... A nád elvágná kis kezemet, bölömbika megijesztene, a nehéz sárga ködök megölnének, ingovány a mélybe húzna, a kenyér megpenészednék a kezemben, míg a szájamhoz viszem, fehér lábam elrothadna a pocsolyában, meghalnék a vízen... Inkább te maradj itt!... Szebb itt!...

— Félek az erdőtől! — borzadt össze a legény. — Milyen komorak, vadak, zordak, magasak ezek a hegyek!...

— Ne félj tőlük, hiszen csak lépcsők a mennyországba!

Ha vijjogó, gyönyörű aranysas húzott el fölöttük, a legény összerándult és szerette volna lelőni.

— Miért bántanád, — szomorodott el a leány — hiszen ez az én sasom!

— A te sasod?

Józéfa megmagyarázta:

— Az úgy volt, — tudod — hogy amikor én még kicsi leányka voltam, édesapám elküldött ágat szedni az erdőbe, de a közelben nem kaptam száraz ágat, csak korhadtat. Akkor jött a sas s hogy édesapám meg ne verjen, a magasból rázuhant a fák száraz ágaira, úgy tördelte le nekem ...

A legény szemében azonban nem engedett fel a gyűlölet azután se, hiába mondta a leány, hogy annál szebb semmi sincs, mint mikor ez a nemes, szép vadmadár a magasban körüljácodja a felszálló füstöt vagy némán ül a faágon, mintha maga az öreg tiszteletes úr ült volna fel palástosan a száraz galyra és éppen mondani akarná: — Beszédemnek alapigéje meg vagyon írva... — Hát, amikor este felemelkedik fészkéről a sok madár, hogy a hold tojásaikra süssön.

— Ezt kéne látnod!...

— Félek az erdőtől! — újra csak azt mondja a legény. — Idegen föld ez nekem!

A havas valósággal gyötörte, a vadállatok rémítették, a szilaj, alattomos harc kínozta s megremegett még attól is, ha fekete felhő árnyéka esett rá. Megérezte, hogy küzdelem és halál itt minden lépés, kőből kellett volna születnie, hogy elviselhesse ezt az életet és este el nem mozdult volna a tüzfény-köréből. Hiába küzdött magával. Más volt neki itt még a virág is, hidegebb a hajnal is, kígyók lappangtak a fűben és orozva ütött az ágvessző is. Neki puszta kellett^ a béke, a csend és a látás végtelensége. Kicsordult a könny a szeméből, ha csak rá is gondolt.