A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Michael Harvey: Brighton

An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York, 2016

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Komló Zoltán

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © Michael Harvey, 2016

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-533-3

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Brian „a Macska” Ward emlékének
Keresztül-kasul Bostonon

Hányszor feküdtem így esővert idegen fedél alatt, hazagondolva.{1}

WILLIAM FAULKNER: Míg fekszem kiterítve

PROLÓGUS

1971

BOBBY SCALESSZEL A CHARLES folyó partján találkozott először. Kevin csak úgy tengett-lengett ott, köveket kacsáztatott a szürkészöld vízen, és nézte, ahogy a fény végigtáncol a tetején úszó olajrétegen. Épp idejében fordult meg, hogy lássa, amint Bobby levágja az ösvény egyik kanyarját. Idősebb volt nála, tizenkettő vagy tizenhárom lehetett, szénfekete hajú, a vonásai falfehéren világítottak a napsütésben. Lehajtott fejjel járt, menet közben a földet rugdosta, a vállán zsákvászon tarisznyát cipelt. A tarisznya mozgott.

– Hé – szólt oda neki Kevin. Látta már Bobbyt a környéken, és azt is tudta, hogy eddig még senki sem baszogatta. Nem mintha Bobby nagydarab lett volna. Nem volt az. És nem mintha pisztolyt vagy kést hordott volna magánál. Ha hordott is, Kevin erről semmit sem hallott. Bobbynak nem voltak szülei. Ettől egy srác akár keményebbnek is tűnhet, de ő jobbára attól látszott annak, ahogy azt a csöndes, könyörtelen pillantását rászegezte az emberre. Brightonban mindenki tudta, hogy Bobby Scales nem lacafacázik. Őt aztán senki sem fogja baszogatni.

– Mit csinálsz idelent? – kérdezte Bobby.

Kevin minden erejét összeszedve igyekezett nem a tarisznyára nézni, amely még mindig ott mocorgott az idősebb fiú lábánál.

– Csak köveket hajigálok. Kevinnek hívnak.

– Tudom, ki vagy.

– Mi van a szatyorban?

Bobby leguggolt a sarkára, és kinyitotta. Sárga fogait villogtatva egy kutyafej kandikált ki belőle. Bobby a kutya orrára tette a kezét, hogy lecsillapítsa.

– A lábait összekötöztem, úgyhogy nem tud felállni. Amúgy se valami erős.

– Mi történt vele?

– Ismered Dagi Franket?

Dagi Frank Tessiót mindenki ismerte. Egy sárga Barracudával járt, és szeretett magában elüldögélni a parkban egy padon, figyelni a labdajátékokat, és szivarozgatni a hűvös, kék holdfényben. Egyik délután lefékezett a járdaszegélynél, ahol Kevin ücsörgött, szempilláit cukrosbácsisan rebegtette, vastag ajkai széles mosolyra húzódtak. Kevin lelépett, mielőtt Dagi Frank áthajolhatott volna az ülésen, hogy kipattintsa az ajtót.

– Az a szemétláda a pincéjében tartja kikötve a kutyát – mondta Bobby. – Egy levágott csődarabbal szokta agyba-főbe verni. Úgyhogy elhoztam.

Kevin végigszámolta a bordákat a kutya horpaszának egyik felén, és fél tucatnál állt meg. Vézna pofájú volt, mint egy korcs, nyakát és lapockáját fehér foltok pettyezték. Zavaros szemeit vörös karikák szegélyezték. Amikor Kevin közelebb lépett hozzá, a kutya az állkapcsát csattogtatta, és megpróbált lábra állni.

– Jobb lesz, ha nem közelítesz hozzá.

Kevin a hátát egy fának támasztva leült, és nem mozdult.

– Most mihez kezdesz?

Bobby megvakarta a kutya aszott bőrlebenyként kunkorodó, sörtés füle tövét. Kevin hallgatta a kutya nehézkes légzését, és figyelte, ahogy a nyelve ki-be jár a szájában.

– Lemék a folyóhoz – mutatott Bobby egy ritkás fasorra. – Ha meghallod, hogy jön valaki, elüvöltöd magad. Rendben?

Kevin bólintott. Nem tudta, miért bólintott. Azt se tudta, miért nem rohant el onnan hanyatt-homlok. De hát nem rohant. Bobby levitte a lejtőn a kutyát, a tarisznyát meg mindent. Kevin úgy helyezkedett, hogy lássa a fiúnak meg a kutyának a folyót súroló napfényből kirajzolódó sziluettjét. Bobby lehajolt, és fejét annyi ideig szorította a korcséhoz, hogy az már szinte három vagy négy emberöltőnek tűnt. Aztán ültében hátradőlt, és a vizet bámulva a kutya orrát simogatta. Kisvártatva köveket, lapos és súlyos köveket kezdett el kihúzkodni a tarisznyából. A kutya fejét lenyomta, a tarisznya száját összehúzta, és egy darab kötéllel szorosan megkötözte. Aztán ismét közel hajolt hozzá, és fütyörészni kezdett. Kevin a ministránsfiúként végzett munkájára gondolt, meg az imákra, amelyeket a papok megtartottak maguknak, miközben az oltár mögött állva kezüket a kehely fölé helyezték. Bobby megmarkolta a legnagyobb követ, a magasba emelte, és keményen lesújtott vele. Egyszer, kétszer, háromszor. A tarisznya nem mozdult többé. A kutya meg sem nyikkant. Bobby a követ három másik hasonlóval együtt beletette egy kisebb szütyőbe, és azt a zsineg másik végéhez kötözte. Belegázolt a Charlesba, amíg a víz már a combjáig ért. Akkor lenyomta a tarisznyát, és miközben elmerült, keresztet vetett rá. Amikor visszajött, Kevin még ott volt, két karjával a bordáit ölelve sírt, mint egy gyerek, és fikarcnyit sem törődött vele. Bobby mellé ült, és fölemelt egy követ, amelynek egyik fele fekete, a másik fele fehér volt, sima, mint az üveg.

– Háromszor is kiráncigáltam Dagi Frank pincéjéből, de ő folyton visszament. – Bobby megkacsáztatta a követ, amely négyet pattant, aztán a széle elakadt, és elsüllyedt. – Aztán rájöttem. Vannak dolgok, amiknek egyszerűen jobb, ha nem élnek. Semmi értelme hadakozni ellene.

Kevin átbámult a végtelen űrön, és nézte, ahogy pörög-forog a világ Bobby Scales szemének sápadt üregében. Élet, halál, és ami a kettő között van. A tarisznya tíz perc múlva sem bukott a felszínre. Bobby felállt, Kevin árnyékként követte, és mindketten távoztak.

1.

AZ ÜTÉS CSAK A CSÍPŐRŐL meg a kézről szól. Hacsak nem agyalsz rajta túl sokat. Mert akkor lehetetlen. Kevin azonban tizenöt éves volt, a világ pedig még mindig rém egyszerű. Nézd a labdát. Üsd meg a labdát. Csípő és kéz.

A charlestowni srác a dobódomb mögött állt, és agyaggal dörgölt be egy új baseball-labdát. Akárcsak Catfish. Kevin kilépett, és felkapott egy marék földet. Akárcsak Pudge. A dobó visszamászott a dombra. Kevin megvárakoztatta. Mögötte a hátsó háló zsúfolásig megtelt feszült, sápadt arcokkal. Valaki beszólt neki, hogy menjen már vissza a picsába az ütődobozba. Kevin hátra se nézve visszaszólt, hogy kussoljon. Aztán az elkapó motyogott valamit, a játékvezető pedig levette a maszkját, és mindenkit leüvöltött, hogy fogja be a pofáját. Kevin a kezében méricskélte az ütőt, a súlyát és a fogását próbálgatta. Tekintetét most a dobóra szegezte. Figyelte, ahogy figyeli. Kevin visszalépett a dobozba, cipője tüskéit végigvonszolta a laza homokon. 0:2-es gödörben volt, és most jó egyhüvelyknyivel rövidebbre fogta az ütőt. Tommy Doucette ellejtett kettesnek. Valaki a hármas bázis felől ordított. Kevin az ütőjével egyszer, kétszer a dombra mutatott. A dobó lendületet vett, és eldobta a labdát. Közeli gyorslabda, de nem elég közeli. Kevin nagy terpeszt csinált, és eleresztette a kezét. Abban a pillanatban, hogy elütötte, tudta, hogy esélye sincs a hármas védőnek. Már csak az volt a kérdés, hogy a partvonalakon belül marad-e. Kevin futás közben lopva körülpillantott. A labda megcsípte a krétavonalat, aztán egy rakás helybeli közé vágódott, akiket beterített a hungarocell- és sörösüvegzápor. A játékvezető hibátlant üvöltött, ahogy Kevin először ütött, aztán eltűzött a kettes felé. Megszokásból becsúszott, de a beállós kesztyűje már a fején volt. Tommy Doucette féltucatnyi csapattársa alatt szorongott a hazai bázisnál. A Brighton játszott a másik pasiék pályáján, de a városi elődöntőre őket jelölték ki hazai csapatnak. És most győztek, 3:2-re.

Kevin a kettesen állt, és érezte, ahogy a szíve kalapál a mellkasában. Csapattársai megfordultak, és elkezdtek futni feléje – gondolataiban egy sor fűmaszatos ábrázat marad örökre bekeretezve. Lerántotta a sisakját, és azt se tudta, hol landolt, ahogy a többiek rávetették magukat, és ő a súlyuk alatt a kemény belső mezőre rogyott, miközben pár száz Townies-szurkoló figyelte őket átkozódva. Tizenöt éves fejjel könnyű volt a játék, egy külön világ. Csakhogy ez az időszak már a végét járta. És valahol legbelül Kevin tudta, hogy már soha semmi nem lesz ugyanilyen.

Kábultan hajtottak ki Charlestownból. Kevin Teddy Boyle rozsdaette felnyitható tetejű kocsijának hátsó ülésén utazott. Teddy volt a csapat egyik segédedzője. Hírnevét annak köszönhette, hogy letartóztatták, miután a feleségét az egyik szomszéd holtan találta az ágyában. Teddy égre-földre esküdözött, hogy két éjjel is egy ágyban aludt a holttesttel, de nem vett észre semmit. Teddy azt mondta a rendőröknek, hogy a felesége világéletében jó alvó volt, és ők ketten amúgy sem igen beszéltek egymással. Amikor a halottkém jelentése azzal jött meg, hogy masszív agyvérzés volt, a zsaruk elengedték Teddyt. És volt egy remek sztorija a haveroknak a Grillben.

Mielőtt a parkolót elhagyták volna, Teddy az összes srácnak kiosztott egy ütőt arra az esetre, ha netán nehézségeik adódnának a Charlestownból való kijutáskor. Teddy kerek, lapos Budweiser-kalapot viselt félrecsapva, a lábai közt pedig egy behűtött üveggel ugyanabból a cuccból, és a dudára tenyerelve, a helybelieket odébb pöckölve, így hajtott végig kényelmes tempóban a Thompson Square-en. Amint a Storrow Drive-ra értek, közölte a srácokkal, hogy az ütőt tegyék el, és mindegyiküknek kiosztott egy sört, amely csípősen-csodálatosan gurult le a torkukon. Teddy hetvenöttel repesztett a Storrow-n, és miközben elvitorláztak Harvard és a folyó túlpartján bíborvörösben-fehérben ragyogó óratornya mellett, a kocsiban ülőknek előkántálta a Brightonról meg a városi bajnokokról szóló rigmusokat. Mire az Oak Square-en végiggördültek, a különféle bárokból már kezdtek kibugyogni az utcára az emberfolyamok. Három éven át zsinórban a Charlestown volt a városi bajnok, és negyedszer is ők voltak az egyértelmű favoritok. A Brightonnak senki sem adott esélyt. Teddy ráfeküdt a dudára, és megkerülték a Tar Parkot, majd beálltak a Grill parkolójába, ahol is Kevin edzője, Jimmy Fitz sörrel áldotta meg a kocsit. A srácok kiözönlöttek az autóból. Fitz megragadta Kevin grabancát, és kétnapos borostájával végiggereblyézte az arcát.

– Mit mondtam neked? Mit mondtam neked?

Fitz elengedte Kevint, és nekiállt dzsiggelni a kanálisban. Kevin megpróbálta elmagyarázni, hogy egy meccset még le kell játszaniuk, de az edzője fütyült rá. Valaki Fitz nevét ordította, mire eltántorgott, útközben egyszer megállt, hátrahajtotta a fejét, a karját szélesre tárta, és fogatlan üvöltést küldött a csillagtalan égbolt felé. Aztán Kevin újra egyedül maradt. Addig furakodott az utcát eltorlaszoló tömegen át, és egy füst alatt a sok ölelést meg vállon veregetést is fogadta, amíg ki nem szabadult belőle. Az Oak Square körforgalmának közepén padokkal szegélyezett füves térség volt. Brightonban mindenki csak úgy hívta, a Kör. Az egyik padon Bobby Scales üldögélt, és egy Brigham’s fagylaltos tejturmixot iszogatva az ünneplést figyelte.

– Győztetek?

– Ja. – Kevin leült melléje.

– Neked hogy ment?

– Háromból kettő. Egy szimpla meg egy dupla.

– Kivel játszotok legközelebb?

– A városi bajnokságért a Dorchesterrel. Azt hiszem, az a belváros. A Boston Commonsnál, vagy hol.

Bobby megitta a tejturmixát, a poharat pedig bedobta egy hordóba.

– Játszottam ott. Szép pálya. Sehol egy kő, igazi fű. Hangosbemondójuk is van.

– Nem mondod.

– De bizony. Minden egyes ütő nevét bemondják. – Bobby volt a legjobb baseballjátékos, akit Brighton valaha is látott. Kevin emlékezett rá, hogy egyik este a hátsó háló mögött állt, amikor triplát ütött a jobb külső mező kerítése fölött, egyenesen a Friendly’s parkolójába. A Brighton 6:5-re veszített ugyan a Medford ellen, de utána mindenki csak Bobbyról és arról a csodálatos balkezes ütésről beszélt.

– A Dot mindig kemény – mondta Bobby. – Rengeteg a hokis.

Kevin úgy vonta meg a vállát, mint aki szarik rá, ami nem volt igaz. Bobby fürkészve nézte.

– Akarsz harapni valamit? – kérdezte Kevin.

A Washington Streeten átsétáltak az Imperial Pizzába. A tulajdonos, egy elegáns kis olasz, akit mindenki csak Joe-nak hívott, az egyik asztalnál ült, pizzásdobozokat hajtogatott, és valami focimagazint olvasott.

– Győztetek? – kérdezte Joe.

Kevin bólintott.

– Ügyes fiú. Egy szeletet?

Bobby feltartotta két ujját. A járdaszegélyen ülve ettek. Forró paradicsom és sajt, zsírtócsákban csücsülő, ropogósra sült pepperoniszeletek, pihe-puha tésztakéreg. Kevin csak most vette észre, hogy a nadrágja kiszakadt, és csupa vér. Lefejtette az egyenruháját a térdéről, és amennyire tudta, kitisztította belőle a kavicsokat meg a földet.

– Holnap dolgozol? – kérdezte Bobby.

Kevin hétvégente a nagyanyja taxitársaságának diszpécser-irodájában dolgozott. Bobby az iroda fölött lakott az egyik vendégszobában. Miközben felnőtt, több nevelőotthont is megjárt, és végül tizenhárom éves korában egy papok által fenntartott házban kötött ki Cambridge-ben. Aztán Kevin nagyanyja fogadta be. Kevin emlékezett arra a napra, amikor Bobbyt hazahozta. Égre-földre esküdözött, hogy soha többé nem megy el misére, aztán egész éjjel fennmaradt Kevin anyukájával, cigaretta meg tea mellett sugdolóztak, és tizedenként mondták az imákat a rózsafüzérrel. Amikor Bobby tizenhat éves lett, kimaradt a középiskolából. Nem volt buta, távolról sem, de előre elhatározta, hogy így lesz, és már másnap beállt taxisofőrnek.

– Kilenc körül gondoltam bemenni – mondta Kevin.

– Gyere be hétre. Elmegyünk a Jeff mögé. Kicsit beülsz a volán mögé.

– De hát még nincs is jogsim.

– Ki nem szarja le? Nem megyünk sehová, csak egy üres parkolóban fogunk körözni. Különben meg a nagyanyád se bánja. – Bobby rácsapott Kevin kalapjának a karimájára. – Gratula a játékhoz. Most pedig nyomás, verjétek szarrá a Dotot.

Kevin figyelte, ahogy Bobby visszaballag a Körbe, és visszaül ugyanoda, ugyanarra a padra. Maga előtt kinyújtotta a lábát, két karját a pad támlájára fektette, és elégedetten szemlélte a körülötte kavargó világot. Kevin utánozta a pózt, a járdán hátradőlt a könyökére, és hagyta, hogy a tornacsukája belelógjon a kanálisba. Egy autó érkezett a Körhöz, és lelassított. A hátsó ablakon egy srác dugta ki a fejét, de Bobby továbbintette őket. A tér túloldalán Teddy Boyle állt a kocsija motorháztetőjén, és valami dalt énekelt, amit Kevin nem hallott, mert valaki közben a dudát püfölte. Holnap majd előkászálódnak háromszintes bérházaikból, és munkába indulnak. Jegyet lyukasztanak a metrón. Szöget vernek gipszkarton falakba valami gazdag hölgy newtoni házában. Karburátort meg defektes gumiabroncsot javítanak Allstonban. Ebédre megisznak egy korty rövidet meg egy sört. Mérgesen főnek a saját levükben, és belefulladnak a szomorúság mocsarába. De ez mind holnap lesz. Ma éjjel ünnepelnek.

Egyedül indult fölfelé a Champney Streeten, amelynek girbegurba vonalban álló kétlakásos házait és háromszintes épületeit már mind kivilágították estére, sápadt sárga maszat kúszott fel a hegyre, és bele az éjszakába. Kevin jobbján árnyék rezdült, és az egyik második emeleti ablakból Mrs. Chin arca ragyogott ki. A férjével együtt önkiszolgáló mosodát működtetett, fölötte laktak egy háromszobás lakásban a lányaikkal. Kevin gyerekkorában félt Mrs. Chintől, a világért sem nézett volna az arcára, mer’ azt fehéren hámló foltok borították. A nagyanyja elmagyarázta, hogy Hirosimában élt, amikor „ledobták a bombát”, és a bőre megfőtt a robbanásban. Kevin megkérdezte a nagyanyjától, miért mondta azt, hogy „ledobták” a bombát, amikor igazából „mi dobtuk le”. Ő erre azt válaszolta, hogy van benne valami, és hogy mikor lett ilyen átkozottul okos. Kevin habozott, aztán fölemelte a kezét, hogy odaintsen Mrs. Chinnek, aki a tekintetével követte őt, és úgy festett, mint valami állat, akit a fához kötöztek, és már soha többé nem bízik meg egyetlen emberben sem. Ment tovább hegynek föl, a nyolcas számig. Az utca fölé kilógó ablakfülke egyik ablakában egyetlen lámpa égett. Ez az öreg lesz, aki a székében üldögél, pohárszám issza a whiskyt, szivarozik és dallamtalanul dudorászik magában. Valahonnan már tudott a meccsről. Meg Kevin győztes ütéséről. És ebbe bele fog halni.

Kevin átvágott a háromszintes ház túloldala alatt megbújó rejtett ösvényen. A verandáról kiszűrődő fény keszeg árnyékokat vetett a hátsókertjükként szolgáló gazos területre. A telek egyik oldala mentén alacsony növésű fák sora húzódott sötét függönyként. A másik oldalt egy másfél holdnyi erdős, gránitos, elvadult fűvel benőtt vidék, az Indian Rock határolta. A terület az egyház tulajdona és öt mérföldes körzeten belül minden olyan srác kedvenc helye volt, aki szeretett volna berúgni, lefeküdni valakivel, vagy a lehetséges világoknak abban a bizonyos legjobbikában ezt is, azt is. A terület drótkerítéssel lezárt legvégében egy kétszintes sátortetős épület állt, körülötte öt vagy hat sötét idom. Kevin nagyanyjának taxitársasága. Kevin arra gondolt, hogy átmegy, és az iroda egyik kanapéján dől le. Volt ott takaró és néhány párna, meg egy tévé, amit kiguríthat, hogy nézze a sötétben. Végül mégis felrohant a háromszintes épület hátsó lépcsőjén, és beslisszolt az első emeleti lakásba.

Egy átalakított éléskamra padlójára terített matracon aludt. A folyosó végén a nővérei aludtak a két igazi hálószoba egyikében. Kevin fél füllel a nappaliban lévő tévéből harsogó Sox-meccset hallgatva óvatosan benyitott az ajtajukon. A szobát faltól falig két egyszemélyes ágy töltötte ki. Az egyik ágy fölé filmplakátokat ragasztottak. Bambi, Dumbó, Óz, a csodák csodája, bármi, amiben Julie Andrews szerepel. Kevin kishúga, Colleen még csak kilencéves volt, és máris a látszat rabja. Mindent összevetve nem hibáztathatta érte. A másik ágy fölötti polcon vastag orvosi szótár és Gray anatómiájának egy szamárfüles példánya hevert. Ezek Bridget holmijai voltak. Ő három évvel volt fiatalabb Kevinnél, és szerette szétszedni a dolgokat, hogy lássa, mitől ketyegnek. Csak éppen Bridget a kenyérpirító kibelezése helyett a kertben fogott pókok lábait tépkedte ki. Mindennél jobban szerette azonban a húgát boncolni. Aztán végignézni, ahogy vergődik. Kevin már éppen kihátrálni készült a szobából, amikor Colleen fölemelte a fejét, kirázta hosszú, kócos tincseit, és nagyot ásított.

– Mennyi az idő?

– Mindjárt tíz. Aludj csak.

Újra ásított, és a takaró alatt kinyújtóztatta a lábát. Colleen még mindig a gyerekek álmát aludta, Kevin pedig irigyelte őt, anélkül hogy igazán tudta volna, miért.

– Győztetek? – kérdezte a lány.

– Még szép.

A lány kinyújtotta a kezét. A fiú egy baseball-labdát helyezett bele. Nyár elején kezdték ezt a szertartást. A lány minden egyes labdára ráírta a dátumot, és egy kartondobozban gyűjtötte őket az ágya alatt. Kevin olyan színben tüntette föl a dolgot, mintha szívességet tenne a kishúgának, ám titkon beleborzongott, és valahányszor átadott egy labdát, kicsit úgy érezte magát, mint valami nagymenő, aki autogramot osztogat. Colleen épp legújabb szerzeményét vette szemügyre, amikor a takarókupac alól előkígyózott egy kéz, és kiragadta az ujjai közül. Colleen felnézett Kevinre, hatalmas szemei máris kezdtek könnybe lábadni.

– Hagyd ezt abba – suttogta Kevin.

Az ágynemű alól Bridget kukucskált ki, tizenkét éves ajkán hátborzongató mosoly játszott.

– Hadd sírjon.

Colleen már majdnem sírva fakadt, amikor Kevin mozgást hallott a nappaliból.

– Tessék. – A kesztyűjében még egy labda volt, azt most odaadta Colleennek. – Úgyis ez nyerte meg a meccset.

A lány azon nyomban felderült.

– Tényleg?

– Hazudik – mondta Bridget. – Ez az igazi. Ezért is adta oda neked.

Egy kép villant át Kevin fején. Az anyukája Dippity-Do zselétől ragacsos ujjakkal fazonírozza Colleen hajának vastagon kunkorodó fürtjeit, majd lelkendezve álmélkodik, ahogy a lány hátán lezúdulnak. Bridget a sarokban ül, és a tükörbe nézve mindent és mindenkit gyűlöl, amit és akit ott visszatükröződni lát. De semmit és senkit nem jobban, mint önmagát. Kevint elfogta a szomorúság, és az idősebb fivér sima, könnyed mozdulatával fejtette ki a labdát Bridget kezéből.

– Mindketten feküdjetek le. Colleen, egyelőre tartsd meg azt, majd később kitaláljuk, mi legyen.

Az előszobából újabb nyikorgás hallatszott – valaki a bejárati ajtóhoz ment, aztán vissza a nappaliba.

– Jobb lesz, ha eltűnsz innen, mielőtt lejön. – Bridget hanghordozásából csak úgy sütött, hogy te gyáva kukac, és miközben a folyosón visszaindult az éléskamra felé, Kevin érezte, ahogy a lány pillantása a gerincébe fúródik. Lefeküdt az egyik magas ablak alá vetett ágyára, és elnézte, ahogy a holdfény hosszú sugaraiban fordul a világ, és hallgatta a lépteket, amíg el nem nyomta az álom.

2.

KATIE PEARCE NAGYOT SLUKKOLT a cigarettájából, hagyta, hogy a füst átitassa a tüdejét, és csak aztán fújta ki a csípős reggeli levegőbe. Ő nemsokára felébred. Kevint el kell távolítania a házból, neki kell látnia a reggelinek. Pillantása végigsiklott az Indian Rock borongós jelenvalóságán. Gondolatai megmászták a mögötte élő hegyet. Annak a hegynek a tetején állt a Szent András Akadémia, a leánygimnázium. Húsz évvel ezelőtt az ő gimnáziuma. 1955-ben végzett évfolyam. Katie újra szívott egyet a cigarettáján, és kígyózó füstpántlikákban ontotta magából az emlékeket. Hosszú orrú, zörgő csontú, sárga fogú, pofaszakállas vénemberek gubbasztottak vékony faszékeken, hideg, sötét pillantásuk alatt ragyás, pirospozsgás arccal. Bostoniak. Előkelőek. Kékvérűek. Az ellenfeleit is felidézte. Négy másik diák, mind fiú, várakozás közben egymást méregették. Ketten a sarokban sugdolóztak. Az egyik úgy festett, mint akinek beszélhetnékje van, de ő átnézett rajta. A félelemtől elszorult a gyomra. A Latin Iskolából, a B. C. Gimiből, az Exeterből és a Grotonból jöttek. Crème de la crème. Góliátok az ő Dávidjához képest. Az állami szónokibeszéd-verseny döntősei. A Szt. A. még sosem adott otthont az eseménynek, és soha nem is nyerte meg. Katie lesz az első. Az apácák ebben biztosak voltak, így hát mindent az ő tizenhét éves vállára pakoltak. Az Okoséra. És ő szívből imádta is őket érte. Eddig. Mostanáig, amikor eljött a pillanat. Ez most nem olyan volt, mint a gyakorlás, amikor ő a napfénytől ragyogó második emeleti folyosó egyik végében áll, Ellen nővér pedig a másikban, és egy fából készült kereplőt csattintgatva felszólítja, hogy artikuláljon. Nem olyan volt, mint a selejtezők, ahová csapatként érkeztek, az Akadémia lányaiként, okosan, mint a nap, csöndesen, szerényen, magabiztosan. Félt. Az akkor volt. Ez most más. Egyenként szólították a döntősöket. Az első szónok a Groton végzőse volt. Kezét könnyedén a pulpitusra helyezte, és előrehajolt, minden egyes mozdulata cizellált és könnyed volt, beszéde alig volt több a New England-i kiváltságosok és hatalmasok két generációja közti magáncsevejnél. Amikor a fiú befejezte, ráérősen elsuhant Katie mellett, szinte pillantásra sem méltatva őt. Ekkor az ő nevét mondták be, mire vékony erecskében pisi kezdett lefelé szivárogni a lábszárán.

Ostoba ír tehén. Hülye picsa. Kurva.

Apja suttogása sziszegett és kavargott körülötte, miközben ólomlábakon a pulpitushoz vánszorgott. Észrevette a lányára irányuló figyelmet. Basszus, de még mennyire, hogy észrevette. Az ő figyelmét. Az ő reflektorfényét. És ennek soha nem lett volna szabad megtörténnie. Így aztán egy este, két nappal a döntő előtt elvitte kocsikázni, és elmagyarázta neki, mi az a hierarchia – hogy hol van benne a helye, mi is ő, és mi lesz mindig is.

Ostoba ír tehén, hülye picsa, kurva.

Katie a hallgatóságra nézett. Az egyik zsűritag, az ősz hajú, lila szájú legöregebb zsebkendőt vett elő a zsebéből, és meglengette feléje, hogy kezdheti. Ő kinyitotta a száját, de csak száraz károgás jött ki rajta. A patrícius tisztára törölte ajkát, és bal oldali szomszédjához hajolt egy kis sugdolódzásra, majd egy behízelgő mosolyra. Katie a mellkasa mélyén érezte a szégyent, ahogy egy szék végigkarcolta a padlót, neki pedig kiürült a feje. Megfordult, és elmenekült, elfutott hamvába holt jövője elől, hogy annak enyhet adó múltjában valahol elrejtőzzön. Végül az egyik apáca talált rá a vécéfülkék egyikében. Közölte Katie-vel, hogy semmi baj. Legközelebb majd jobban sikerül. Ellen nővér azonban soha többé nem szólt hozzá úgy, mint azelőtt. Sem senki más az Akadémián. És az egyetlen talpalatnyi helyet, amely valaha is jutott neki a világban, elmosta a könnyek, a félelem és a csalafintaság árja. Ő pedig visszacsúszott a hegyről, vissza a korom és hamu völgyébe, ahová való, ahol már mindenki torz, sóvár mosollyal és ragyogó, hegyes fogakkal várta. És a villanykörte, mely oly fényesen, oly kurta ideig égett, elpukkant a fejében, és az izzószál egy villanásra vörösen felragyogott, mielőtt elméje örök sötétségbe borult.

Ostoba ír tehén. Hülye picsa. Kurva.

Katie Pearce a reggeli szélbe pöckölte cigarettáját, és figyelte, ahogy fennakadt a fűben, majd kialudt. Még több mozgolódás támadt a házban. Ő nemsokára felébred. El kell kezdenie reggelit készíteni. És el kell innen tüntetnie az egyetlen fiát, mielőtt ezek őt is felfalják élve.

3.

KEVIN AZ ÉGŐ DOHÁNY orrfacsaró bűzére ébredt, és elfintorodott az ágyneműjén meg a ruháján érzett szagtól. Anyukája már ébren volt, a hátsó verandán állt a nyitott konyhaablak mellett, és jólesően dohányzott a hidegben. A fiú az álláig felhúzta a takarót, hogy még egy-két másodpercig kiélvezhesse az ágya melegét. A betonmesszeségből a rongyszedő kora reggeli körei hallatszottak. Öt mérföldes óránkénti sebességgel cserkészte be a környéket, fejét kilógatta ősrégi furgonja ablakán, és egy kanállal verte a vezetőajtóra kötélen leengedett bádoglábast, miközben éneklő hangon kornyikált.

Ócska rongyot veszek, ócska rongyot veszek, óóóóócska rongyot veszek…

Kevin addig hallgatta a hol fölerősödő, hol elhalkuló kántálást, amíg a rongyszedő kiáltozása hegynek lefelé el nem enyészett. Aztán újra csönd lett. Az anyja bejött, papucsa végigcsoszogott a repedezett linóleumon, ahogy ide-oda járkált. Kevin megvárta, hogy a kanna sípolni kezdjen, aztán felöltözött, és beosont a konyhába.

Szeptember elejéhez képest hűvös volt. A radiátor nem volt fűtésre állítva, így aztán anyukája a sütőt gyújtotta be, és nyitva hagyta az ajtaját. Kevin odahúzott egy széket a melegre, és beleivott a csésze Barry’sbe, amit az anyja készített.

– Akarod, hogy csináljak ilyet? – Az asszony felmutatott egy zacskó Jiffy kukoricásmuffin keveréket. Kevin imádta a kukoricás muffint, ami az anyukája szerint bármi mással felért. Zacskónként tizenkilenc centért a bolondnak is megérte.

– Persze, mama. A kukoricás muffin remek lesz.

Az anyja már csak erre a feloldozásra várt. Tíz perc múlva el is készült – sovány, fűrészporszerű eledel, de belül forró vajdarab van benne. Kevin kettőt megevett belőlük teával. Anyukája mellette üldögélt, és valamiféle űrbe meredt, ahová csak neki volt bejárása. Pár perc elteltével ültében megmerevedett, tekintete a folyosó felé rebbent.

– Felkelt az apád.

Kevin hallotta a hangjában a tompa félelmet, és érezte, hogy az ő gyomra is felfúvódik tőle. Felmarkolt még egy muffint, papírszalvétába csomagolta, és a hátsó ajtó felé indult. Az anyja segített neki belebújni a kabátjába.

– Mama. – Elhúzódott, de az asszonynak így is sikerült arcon csókolnia.

– Megvagy. – A hüvelykujja begyével letörölte a foltot, és hátrasimította a homlokából a fiú haját. – Szeretlek, Kevin.

– Mennem kell.

Az asszony megfogta a fiú állát, és kényszerítette, hogy a szemébe nézzen.

– Igenis, Kevin. Te is tudod.

– Ja. – Víz hangja hallatszott ki a fürdőszobából. – Mennem kell.

Az anyja az égre forgatta a szemét.

– Állj meg odafent, és nézz be hozzá.

– El fogok késni.

– Állj csak meg, és nézz be hozzá. Csak egy perc az egész.

Kevin felkapta a kesztyűjét, és kislisszolt a lépcsőfordulóra, anyukája pedig becsattintotta mögötte a zárat. A vékony faajtón át hallgatta, ahogy megnyikordul az egyik konyhaszék, és elnémulnak a hangok. Aztán megfordult, és kettesével vette fölfelé a lépcsőt.

A selymes szőrű macska fesztelenül lustálkodott az árnyékban, és figyelte, ahogy a fiú felszalad a lépcsőn, nesztelenül, mint az indiánok, a combján menet közben baseballkesztyű ugrándozik le-föl. A fiú eltűnt a második emeleti lakásban, a macska pedig várt, mandulaszemének pillantása ide-oda cikázott a diszpécseriroda elülső ablakai és a legfelső lakás között, ahol az idős hölgy élt. A szélben falevelek zizegtek. A macska hunyorgott, ahogy a hideg forróság százféle árnyalatába mártott, sebesen emelkedő napba nézett, amelynek születőben lévő sugarai elakadtak egy kallódó opálüveg táblában. A macska kinyújtóztatta hátizmait, és a fiúra gondolt. Aztán az idős hölgyre. Még egy óra, mire elindul az udvaron át. A macska visszahúzódott a bozótosba, és berendezkedett a várakozásra.

4.

MARY BURKE BELESZÜRCSÖLT A TEÁJÁBA, és a királydekkjeire gondolt. Mindenüvé dugdosott belőlük a lakásban, egy-egy késő estére vagy kora hajnalra számítva, amikor is a Horrigan’s zárva van, neki viszont szüksége van egyre. Fölkelt a konyhaasztaltól, bement a nappaliba, és begörbített ujjaival az ajtó fölötti párkányon lakó porcicák közé kotort. A cigarettacsikk pontosan ott lapult, ahol hagyta. Mary magával vitte a konyhába, ott rágyújtott, és mélyen letüdőzte a bársonyos füstöt. Éjszakánként néha érezte a slejmet, sűrűn, keményen és barnán, meg a pumpálást, ahogy a szíve meg-meglódulva küszködik. Mary addig-addig krákogott és köhécselt, amíg szabaddá nem tette a légutakat, és a szíve vissza nem zökkent a normális ritmusába. Aztán újra rágyújtott, csak hogy a tüdejének megmutassa, ki a főnök. Feküdt az ágyban, Larry Glicket hallgatta a rádión, füstkarikákat eregetett a mennyezet felé, és a körökbe zárt körökre gondolt – az álom nélküli napokra, amelyek összefolytak, egyik a másikba.

Mary hatvan éve született ugyanannál az asztalnál, ahol reggelizni szokott. Nyolc közül a hetedikként csöndes, értelmes gyerekké cseperedett. Tizenhárom éves volt, amikor az anyja meghalt. A szomszédoknak azt mondták, leesett a lépcsőn, de Mary tudta, amit tudott. Amikor fél évvel később az apja esett le ugyanazon a lépcsőn, Mary és Shuks (öt fivére közül az egyik, Mary kedvence) a fordulóból lebámult a holttestére, és arra gondolt, hogy úgy kell neki. 1932 telén, tizenhét évesen ment férjhez. Manapság ezt valószínűleg nemi erőszaknak neveznék, de miután jövendő férje elvette a szüzességét, nemigen volt más választása. Az meg, hogy bármi máson gondolkodjék, egyszerűen fárasztotta. Mary nyolc év alatt hat gyermeket produkált – rendszeres numeragép volt, a repedéseket bámulta a falon, miközben a férfi rajta ügyködött. A férje minden tekintetben az apja volt. Csak éppen ennek több esze volt. Félt Marytől. Így aztán annál durvábban bántalmazta.

A beépített szekrényt akkor fogta be, amikor a legidősebb gyerek tizenkettő volt. Volt benne egy fekete tolózár, néhány párna meg egy takaró. A gyerekek késő éjjel meghallották a lépcsőn az apjukat, és hideg, üres fénnyel a szemükben jelentek meg a hálószoba ajtajában. Ő végigterelte őket a folyosón, és mindet begyömöszölte a szekrénybe. Ő ment be utolsóként, és elhúzta a reteszt. Aztán leültek. A férfi első ízben a két öklével verte az ajtót. Az öreg deszkák belereszkettek, megrepedt rajtuk a festék, és vékony, pöndörödő darabokban pattogzott le róluk. De az ajtó kitartott. Az egyik középső lány sírva fakadt, mire Mary átkarolta, és a keze fejével letörölte a könnyeit. A férje az ajtó túloldalához húzott egy széket, és beszélni kezdett a családjához. Mindegyikükhöz külön-külön. A lányok kurvák voltak. A fiúk köcsög buzik. Az anyjuk? Ő az első éjjel, ahogy megismerkedtek, leszopta a farkát. Az Oak Square-ről nyíló egyik sikátorban. Szopott, ő meg nézte, ahogy szopik. És most már a gyerekei is tudják, na és milyen érzés volt? Mary megmondhatta volna neki, hogy egyáltalán semmilyen. De ezt a férfi már úgyis tudta. És egy nap majd ebbe fog beledögleni.

Még egy utolsót szippantott a cigarettából, aztán a hüvelykujjával elnyomta, és nézte, ahogy a szénvörösen izzó hamuban elhalványulnak, kihunynak az emlékek. Odakintről léptek zaja hallatszott a lépcső felől. Lassan felkelt, és a hátsó ajtóhoz csoszogott, amely épp akkor nyílt ki. Az unokája, Kevin volt az, szürke szeme az övét kereste a kora reggeli vázlatos fényben.

– Szia, nagyi!

– Kérsz egy kis teát?

– Csipkednem kell magam.

– Ülj le egy percre.

A fiú a konyhaasztalhoz ült. Az asszony máris érezte benne a szomorúságot. Generációról generációra fodrozódott. Némelyek immunisnak tűntek, arcuk kemény, lapos síkján tükröződött lelkük köves talaja. És aztán voltak az olyanok, mint Kevin is. Mary érezte az ismerős feszülést a mellében, a félelmek vergődő bugyrát a gyomrában. Egy újabb generációt is ki fog szolgálni. És neki nincs hozzá hatalma, hogy megállítsa.

– Dolgozol ma? – kérdezte az asszony.

– Bobbyval készültem kocsikázni.

– Hadd találjam ki, te akarsz vezetni?

– Bobby azt mondta, te nem bánod.

– Ezt mondta volna? – Kuncogása krahácsoló köhögésbe fulladt. Mindketten arra vártak, hogy elmúljon.

– Rendben van, nagyi?

– Valamelyik öreg taxit vigyétek. De az istókáját, neki ne menj valaminek. – Fölállt, hogy megtöltse a kannát.

– Te átmész? – kérdezte a fiú.

– Délelőttre talán bemegyek, aztán majd meglátom, hogy leszek.

– Mi a baj?

– Semmi. Csak nem jó megöregedni. – Elővett egy doboz gyufát, és a tűzhelyen meggyújtotta az egyik égőt. – Győztetek tegnap este?

– Ja. Bent vagyunk a városi döntőben. – Felmutatta a kesztyűjét. – Tizenegykor edzésem van.

A víz még meleg volt, a kanna szinte azonnal sípolni kezdett. Mary elővett egy doboz Red Rose teát, és egy bögrébe bedobott belőle egy zacskót. A tea volt az állandó társasága – a csodaszer mindenféle rendű-rangú szívfájdalomra, ami csak bekóválygott az ajtaján. Minden vele kapcsolatos dolog, a vízforralás rituáléjától a kísérő pirítós elkészítéséig megnyugtatta és lecsillapította. Tudta, hogy őrültség, de a világnak mintha mindig egy kicsit több értelme lett volna, amikor egy csésze tea mellett vette szemügyre. Neki legalábbis ez volt a véleménye, és a pokolba mindenkivel, aki nem ért vele egyet. A víz köpködött, ahogy a kannából kitöltötte, a teát az unokája elé tette. Aztán magának is töltött egy csészével. A fiú tejet és cukrot kevert bele. Az asszony kivette a vajat, és nekiállt, hogy elkészítse a pirítóst.

– A mama sütött kukoricás muffint. – Kevin fehér szalvétát húzott elő a zsebéből, és kicsomagolta.

– Á, jól van. – Az asszony visszaült, és belecsippentett a muffinba, közben a lábfeje élével sürgető, nyugtalan ritmusban kocogtatta az asztalt. – Anyád hogy van? – Katie Pearce Mary Burke harmadik legifjabb gyermeke volt, az egész bagázsban a legokosabb, és az egyetlen, aki a közelében maradt.

– Jól.

– Mondd meg nekik, hogy tegnap voltam az áruházban. Ne törődj vele, majd én megmondom neki.

A tea még a tejjel és a cukorral is erős, barna és aromás volt. Ültek, és szürcsölgették.

– Apád otthon volt tegnap este? – kérdezte az asszony.

– A nappaliban nézte a meccset.

– Ennyi?

– Ennyi.

Az asszony fülét megütötte a fiú hangja, de nem törődött vele, inkább fogta a tollat meg a Globe keresztrejtvényét. Kevin a címlapért nyúlt. A Watergate-ügyön nőtt fel, követte minden bukfencét és fordulatát, és együtt élt és halt Woodwarddal meg Bernsteinnel, miközben azok porig alázták az elnöki hivatalt. Az asszony a konyhaasztal túloldaláról figyelte őt, a kényesebb pontokon vitába szállt a fiúval, kényszerítette, hogy álljon ki a meggyőződése mellett, minden adandó alkalommal ellentmondott neki. Menet közben egy elme kivirágzásának volt a szemtanúja. A családjukban még soha senki nem járt főiskolára. Ő lesz az első. És még mi minden.

– Mi a főcím? – kérdezte.

A Globe visszatekintést közölt a Watergate-ügyről, a fókuszban Nixonnal meg azzal, hogy mihez kezd majd élete hátralevő részében. Az asszony vetett egy pillantást a korábbi elnök arcára a címlapon, aztán eltolta magától.

– Svihák.

– Nixonnak egyszerűen csak meg kellett volna mondania az igazat – mondta Kevin.

– Te nem ismered a republikánusokat.

– Csak ennyit kellett volna tennie, nagyi. Megmondani az igazat a betörésről.

– És miért tett volna ilyet?

– Két okból. Először is, az amerikaiak megbocsátottak volna neki. Másodszor pedig a Washington Post elkapni készült őt.

– A republikánusok megmondták JFK-nek, hogy megölik, ha beteszi a lábát Dallasba, és meg is tették.

– Mi köze ennek a Watergate-ügyhöz?

– Az, hogy ezek republikánusok. – Letépett egy darab muffint, és a teájában puhára áztatta. – Hallottál a Brackett Streetről?

– Mi van vele?

– Valami fekete zsivány a Fidelis Way-ről betört az egyik lakásba, és majdnem megölt egy asszonyt.

– Én úgy hallottam, senki se volt otthon.

– Kés volt nála. Szerinted mit akart csinálni?

– Honnan tudod, hogy kés volt nála? És honnan tudod, hogy fekete volt?

Mary Burke felállt, és elkezdett föl-alá járkálni, a feszesre felhúzott félelem most kezdett lepörögni a gyomrában.

– Rohadt fekák.

– Utálom ezt a szót, nagyi.

– Nem az összesről beszélek.

– Nem érdekel.

– Tegnap is láttam egyet a hátsó kertben. – A szavak szapora légárammal törtek elő belőle.

– Mit láttál? Egy fekete srácot?

Az asszony bólintott. Még csak délután három volt. Észrevette, hogy ő a konyhája egyik redőnye mögül leskelődik, és a sikátoron át elhúzta a csíkot. De ő látta. És ez elég volt.

– Talán ismert valakit, aki errefelé lakik – mondta Kevin.

– Futott, mint a veszedelem, amikor meglátott.

– Én is folyton hátsó kerteken vágok át, nagyi.

Az asszony felmordult. A fiú kiürítette a csészéjét, és belebújt a kabátjába.

– Megvárakoztatom Bobbyt.

– Gyere ide. – Az asszony arcon csókolta, durva ujjaival a hajába túrt. – Igazad van, Kev. Borzalmas egy szó.

– Akkor miért használod?

– Mer’ én egy öregasszony vagyok, és félek. És több eszem is lehetne.

A fiú elpirult.

– Előttem nem kell mentegetőznöd, nagyi.

– Egy frászt mentegetőzöm. – Két kezét a fiú kabátgallérja alá csúsztatta, és mutató- meg hüvelykujja közt kitapogatta a vastagságát. – Biztos, hogy nem fogsz benne fázni?

– Jó lesz ez.

Az asszony elengedte a gallért, és lesimította.

– Kérdezd meg Bobbytól, hogy reggel miért nem ugrott be.

– Nem szeretek ilyesmit kérdezni tőle.

– Akkor is kérdezd meg.

A fiú toporogni kezdett a tornacsukájában.

– Nagyon bírod Bobbyt, igaz, Kev?

Vállvonogatás.

– Bobby menő.

– Úgy gondolod?

– A fenébe is, ja.

– Nézz rám.

A fiú szót fogadott.

– Tudod, hogy nem leszek mindig veled.

– Ne csináld.

– Még nem vagyok a sírban. Csak úgy mondom, hogy egy napon.

– Jól van, egy napon. A távoli jövőben.

– Ha majd megtörténik, meg fognak változni a dolgok.

– Milyen dolgok?

– Nem tudom biztosan, de lesz egy űr, és az emberi természet egyszerűen olyan, hogy ki akarja tölteni. A lényeg az, hogy rád mindenütt az van írva, hogy „különleges”.

– Nagyi…

– Ez nem jelenti azt, hogy könnyű lesz. Még így is eljöhet az idő, amikor az egész eldőlhet erre is, arra is. És te nem fogod tudni, melyik irányba nyomulj. Vagy hogy egyáltalán kell-e nyomulnod.

– Tudni fogom.

Mindig ilyen biztos volt a dolgában. Késő éjszakánként ez rémisztette legjobban az asszonyt.

– Nem fogod tudni, Kevin. Azt fogod hinni, hogy tudod, de nem így lesz. Szeretném, ha megígérnéd nekem, hogy meg fogsz bízni Bobbyban. Ő tudni fogja. És meg is teszi, amit kell. Rendben?

– Persze.

– Bobby. Senki más.

– Vettem.

– Helyes. Most pedig csókolj meg.

A fiú előrehajolt. Az asszony úgy fürkészte az arcát, ahogy mindig is. Aztán hagyta elmenni, a fiú pedig már ott sem volt.

Mary Burke figyelte, ahogy az unokája a hátsó kerten át óvatosan lépked a diszpécseriroda felé. Amikor már félúton járt, leengedte a redőnyt, és leemelt egy pénzes kazettát, amit a vitrinje legfelső polcán tartott. Vastag gumiszalaggal összefogott bankjegyköteg meg egy harmincnyolcas kaliberű revolver volt benne, amelynek markolatát csavarmenetesen szürke ragasztószalaggal tekerték körbe. Felvette a pisztolyt, és a tenyerében próbálgatta a súlyát. Aztán megrázta a fejét, és visszatette a polcra, a kemény, sötét tömeget a pénzes doboz mellé.

5.

A DISZPÉCSERIRODA ELŐTT ÖT fekete taxi állt őrt. Masszív detroiti masinák, vasból készült lökhárítóval és akkora fényszórókkal, mint egy-egy dísztárcsa, olyan súlyos ajtókkal, hogy ha kivágták őket, ledöntötték az embert a lábáról, és amikor a motorjukat beindították, abba a föld is beleremegett az ember lába alatt. Sablonnal mindegyiknek az oldalára az volt fölfestve, hogy ÓVÁROSI TAXI. Kevin egy kő alatt megtalálta az iroda hátsó bejáratának a kulcsát, és kinyitotta magának az ajtót. A nagyanyja fa íróasztala némán gubbasztott az ablak előtt, a kert túlfelébe vesző háromszintes épületre nézve. Az asztalon papírhalom hevert, meg egy hatalmas, ezüstszínű körtárcsás telefonkészülék állt. Kevin fölemelte a kagylót, és a taxitársaság vastag vörös betűkkel a kézibeszélőre bélyegzett számát bámulta: ST2-6400. A társaság teljes egészében Kevin nagyanyjának a tulajdonában volt. Az autókat az öt fivére vezette. Rendszerint sikerült is elérniük úti céljukat. Néha viszont inni találtak, és ilyenkor inkább fának ütköztek. Kevin letette a telefont, kibotorkált a központi irodából, és az emeletre indult.

– Ki az?

Kevin ugrott egyet, és lenézett a lába elé. A hang arról a helyről jött, amelyet a nagyanyja egérlyuknak hívott – a padló közelében a falba vágott félkörből. Az egérlyukat rendszerint zárva tartották. Ma reggel azonban tárva-nyitva volt, és fehér fénynyaláb lövellt ki rajta.

– Hé, Aggie. Csak én vagyok.

Aggie Kevin nagy-nagynénje, a nagyanyja egyetlen lánytestvére volt. Az irodával közös falú egyszobás lakásban lakott. Aggie soha nem tette ki onnan a lábát, és Kevin nagyanyján kívül soha senki nem járt be hozzá. Kevin végig négykézláb beszélgetett Aggie-vel, és az egérlyukon át meredt az asszony arcának egy szeletére.

– Szia, Kevin! Elvennéd ezt? – Egy üres tálca csusszant át, rajta némi morzsával meg egy teáscsészével. Kevin utálta ezt, de annyira lehajolt, hogy az arca szinte a padlót súrolta. Hatalmas kék szem fordult feléje.

– Dolgozol ma?

– Ja, Aggie.

A szem odébb úszott. Kevin most egy ősz haj szegélyezte, gyulladt fület és egy sávnyi vörösen mozgó ajkat látott.

– Ébredés után bevettem a dilibogyóimat. Mind a négyet.

– Olyan sokat kell szedned?

– Az orvos szerint igen, de én megőrülök tőlük. – A kék üveggolyó visszagurult fafoglalatába. Kevin pislogott, és az utolsó szóig elhitte a dilibogyó hatását.

– Mary hol van? – kérdezte Aggie.

– Még nem jött be.

Aggie és a nővére minden délután beült Aggie lakásába, hogy megnézzék a Tarolj a pénzért adását, és hogy vödörszám tömjék magukba a fagylaltot. Egyszer valami baj történt, és Aggie-t csövekkel az orrában, a fejébe süppedt szemekkel vitték rohanvást a kórházba. Kevin nagyanyja utána három hétig egyedül fagylaltozott, csak ő volt, meg az iroda hátuljában berendezett kis konyhában álló fekete-fehér készüléken elzuhanó tekebábuk hangja. Kevin egyszer a sötét folyosóról belenézett, de szó nélkül otthagyta.

– Mondd meg Marynek, hogy ma őszibarackom van – mondta Aggie.

– Őszibarackod?

– Fagylalt. Ő tudja, mer’ ő vette. Ne felejtsd el megmondani neki.

– Meglesz.

– Mennem kell. Szia, Kevin!

Az egérlyuk ajtaja becsapódott, Kevin pedig ott maradt négykézláb. Felkelt a padlóról, és Aggie tálcáját a csészével együtt hátravitte a konyhába. Az asztalnál nagy-nagybátyja, Shuks ült. A Herald volt előtte kiterítve, mellette egy nagy csésze feketekávé.

– Helló, Shuks!

– Helló, kölyök! Mit akart Aggie?

– Semmit. Csak ideadta a cuccát. – Kevin csészéstől a mosogatóba hányta a tálcát. – Bobby fent van már?

– Még nem láttam.

– Megengedte, hogy vezessem az egyik taxit.

– Jó neked.

Kevin azt is mondhatta volna, hogy megiszik másfél rekesz sört, aztán bekötött szemmel végigtép a Mass Pike sztrádán, és Shuks abban is benne lett volna. Az öt fivér közül Dukie volt a legfiatalabb és acélszürke göndör hajával, hosszúkás, markáns vonásaival és feledhetetlen orrával a legnyilvánvalóbban ír. Alighanem ő volt a leghelyesebb is, ami nem valami sokat mondott, hacsak nem neki mondta az ember. Shuks viszont nem volt jóképű. Olyan ragyás volt az arca, mint a löttyedt krumpli. Hatalmas lapátkeze volt, rajta a bütykök, mint egy-egy ajtógomb, vaskos, durva ujjain nikotinfoltok éktelenkedtek. Mégis ő volt Kevin kedvence. Shuks a maga idejében vadember volt – piált, és a legtöbb bostoni ír lebujt végigverekedte, míg végül úgy határozott, hogy az öklével keresi meg a kenyerét. Kevin látta az egyik régi bokszplakátot, így aztán tudta, hogy nem a szokásos családi hülyéskedésről volt szó. A huszonhárom éves Shuks görnyedt rajta a kamera előtt, kék szeme egy pár fekete kesztyű fölött lövellt előre szúrós pillantást. Alatta ez a felirat állt: NEW ENGLAND JUNIOR VÁLTÓSÚLYÚ BAJNOKA, 1937. Shuks mérkőzéseinek java része olyan helyeken zajlott, mint a tauntoni Városi Központ vagy a Külföldi Háborúk Veteránjainak allstoni otthona. Két ízben a Filene’s kirakatában is bokszolt. Kevinnek azt mondta, azok voltak a legjobban fizető menetek. A Washington Street-i nagy kirakatba beállítottak egy ringet, és az emberek a sarkon állva nézték a bunyót. Shuks nem volt az a hencegős fajta, de Kevin szeretett hallani a meccsekről. És úgy gondolta, Shuks meg szeret róluk beszélni. Mi a fenéért is ne? Kevin az asztalra csapta a kesztyűjét, és kihúzott egy széket.

– Győzött a Sox?

– 3:2-re. Lynn a nyolcadikban ütött egy hazafutást. Idén végigcsinálják, te gyerek.

– Mindig elcseszik.

– Idén nem fogják.

– Gondolod?

– Van egy olyan érzésem. – Shuks az asztalon heverő csomag Lucky Strike-ért nyúlt, kirázott belőle egy szálat, és a szűrőtlen végével Kevin felé bökött. – Ne szokj rá. Nem kapsz tőle levegőt. – Mindig ezt mondta, mielőtt rágyújtott. Kevin pedig mindig rábólintott.

– Lesz ma edzésed?

– Ja.

– Mikor?

– Tizenegykor. Jövő héten a Dorchesterrel játszunk a címért.

Kék füstfelhők gomolyogtak elő a nagy-nagybácsija által orrcimpáknak nevezett kürtőkből.

– Ott leszek. – Shuks a Tar Parkkal szemközt egy olcsó garzonban élt egyedül, és soha egyetlen meccset sem mulasztott el. Edzést is csak ritkán. Nem sokat beszélt. Csak üldögélt valamelyik padon, és félliteres dobozszámra itta a Schlitz sört. Ivott és dohányzott. Dohányzott és figyelt.

– Odalent lesz a Commonsnál – mondta Kevin. – Bobby azt mondta, hangszórón mondják be az ember nevét.

– Izgulni fogsz?

– Valószínűleg.

– Odaki nem látszik meg rajtad.

– Nem?

Shuks megrázta a fejét, és újra beleslukkolt a Luckyba. Kevin hallotta, ahogy ropogva ég a dohány.

– Amikor én baseballoztam, egy csődtömeg voltam – mondta Shuks.

– Ugyan már.

– Kérdezd csak meg a nagyanyádat. Úgy remegtem azzal az ütővel a kezemben, mint a nyárfalevél, amikor meg védőt játszottam, imádkoztam Krisztushoz, nehogy felém üssék a labdát. Naná, hogy mindig felém ütötték.

– Te profi bokszoló voltál, Shuks.

– A boksz nem más, mint ökölharc. Ott nincs idő azon gondolkodni, hogy mi sikerülhet rosszul. A baseball, az más. – Bütykös ujjával megkocogtatta a halántékát. – Annak itt fönt kell lennie. Nyomás alatt megnyilatkozó elegancia.

– Gondolod, hogy bennem megvan?

– Tudom, hogy meg. Aztán nehogy elkezdj nekem nagyképűsködni, vagy ilyesmi.

– Nem fogok.

Shuks kuncogása teli volt szeretettel, füsttel és whiskyvel.

– Tudom. Csak szívatlak. – Megnyalta az oldalsonkát, amit ő hüvelykujjnak hívott, és a lóversenyrovathoz lapozott. – Most pedig lássuk csak, nem tudunk-e keresni pár sékelt.

Kevin nézte, ahogy egy fekete tollal jeleket rajzol az oldalra, és habozott, hogy mondjon-e még valamit, mert most csöndben, békében és biztonságban volt Shuksszal, de ez nem volt mindig így. A férfi egy utolsót szívott a Luckyn, elnyomta egy bádog hamutartóban, kifújt két mozdonyra való füstöt, aztán a feje fölött kinyújtóztatta a karját, és állkapcsát vad ásításra tátotta. Shuks fogai fekete kövek voltak, azokból is édeskevés. Kevin emlékezett arra az estére, amikor látta kihúzni az egyiket. Ugyanannál az asztalnál történt, amelynél most ültek. Az akkor nyolcéves Kevin a félhomályos szoba hátuljában húzta meg magát. Nagy-nagybátyját lenyomták egy székre, rongyot tömtek az állkapcája közé, az asztalra pedig egy üveg Paddy