Santa Montefiore

Visszatérés az olasz

tengerpartra

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Sea of Lost Love

Fordította: Vraukó Tamás

Copyright © 2007, Montefiore Ltd

Hungarian Translation © Vraukó Tamás, 2021

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2021

ISBN 9786156186980

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

ELSŐ RÉSZ

1

Cornwall, 1958. augusztus

Miles Dalgliesh atya a Montague család otthona, a Pendrift Hall felé vezető kocsifelhajtón biciklizett, és élvezte az arany napsugarakat, amelyek átszűrődtek a citrusfákon, remegő fényfoltokat vetítve a kavicsokra és a környező páfrányokra. Szemüveges tekintetét végighordozta a buja legelőkön és a barna teheneken.

Friss szellő érkezett a tenger felől, és sirályok kavarogtak a tintakék ég alatt. Dalgliesh atya új volt a városban. Az idős William Hancock atya nemrég távozott az élők sorából, hogy a túlvilágon folytassa a szolgálatát, tehetséges utódját meglehetős hirtelenséggel hagyva ott, ki sem hűlt székében. Isten tehát próbatétel elé állította, ő pedig derűs szívvel felnő a feladathoz.

Ma találkozik Pendrift első számú családjával, a Montague famíliával.

Pendrift Hall fakószürke udvarház volt, amelyre felfutott a lilaakác. A falakat széles tolóablakok osztották meg. Gazdag kertek hullámzottak a tenger felé. Galambok turbékoltak a kéményeken, és egy fecskecsalád fészkelt a bejárati tető alatt.

A ház jókora volt, de kissé kopottas, mint egy gyerek kedvenc játéka, amelyet megviselt a szeretet. Elégedettséget árasztott, és Dalgliesh atya kedve még jobb lett, amikor meglátta. Tudta, hogy kedvelni fogja a családot, és kellemes délutánnak néz elébe.

Az atya leszállt a kerékpárjáról. Zömök, fehér pofájú labrador sietett üdvözlésére farkcsóválva és izgatottan csaholva a bejárat felől.

Dalgliesh atya lehajolt, hogy megpaskolja, és a kutya abbahagyta az ugatást, érzékelve a fiatal pap gyengéd természetét. Megszaglászta fényes fekete cipőjét.

A pap felpillantott, és meglátta a vasalt fehér inget és frakkot viselő komornyikot, aki az ajtóban állt. A férfi tiszteletteljesen bólintott.

– Jó reggelt, atyám. Mrs. Montague várja önt.

Dalgliesh atya a falhoz támasztotta a kerékpárját, és követte a komornyikot egy nagy, kővel borított előszobán át, amelyet egy csendes tűzhely és számos trófea uralt. A levegő édes volt a téli tüzek és a fahéj illatától, valamint az évszázados használattól. Észrevett a lépcsőforduló alatt egy nyitott szekrényt, ami tele volt teniszütőkkel és labdákkal. Egy régi állóóra halkan ketyegett a fal mellett, mint egy álmos szolga. Klasszikus zene szűrődött ki a nappaliból, és távoli beszélgetés mormogása hallatszott. Az atya mély levegőt vett.

– Dalgliesh atya van itt, Mrs. Montague – jelentette a komornyik komoly hangon, és kézmozdulattal jelezte az atyának, hogy lépjen be.

– Köszönöm, Soames – felelte Julia Montague, és felemelkedett, hogy üdvözölje a vendéget. – Atyám, isten hozta Pendriftben.

Dalgliesh atya kezet rázott vele, és nyomban fesztelenebbül érezte magát az asszony meleg mosolyától. Dús idomú, fehér bőrű, hamvasszőke hajú, nyílt, kedves arcú teremtés volt.

Julia Montague erős kisugárzása minden társasági eseményt képes volt vidámmá tenni. A szeme színéhez illő, zöld és kék gyöngyökből álló nyakláncot viselt, a nevetésének senki sem tudott ellenállni, még az a savanyú Soames sem. Humorával a legrosszabból is képes kihozni a legjobbat. Julia tehát olyan volt, mint egy paradicsommadár, amely éppen itt, a zöld Cornwall szívében rakott fészket.

– A család a teraszon várja – mondta az asszony egy széles mosollyal. – Adhatok egyet inni, mielőtt a farkasok elé vetem?

Dalgliesh atya felnevetett, Julia pedig arra gondolt, hogy túl jóképű ahhoz képest, hogy pap. Volt valami vonzó a szája körüli ráncokban, amikor mosolygott, a szemüvege mögött pedig mélyen ülő, intelligens szempár látszott. Meglepően fiatal volt ráadásul. Nem lehetett több harmincévesnél.

– Köszönöm, egy pohár víz jólesne – válaszolta.

– Van egy kis házi készítésű szíverősítőnk bodzavirágból. Nem próbálja ki?

– Miért ne? Biztosan finom.

– Soames, két pohár bodzát a teraszra, legyen szíves.

Soames bólintott, és visszavonult. Julia a karját a papéba fűzte, és kivezette a teraszajtón át a napsütésbe.

A terasz inkább széles kövekkel kirakott sétány volt, amelyről szabálytalan lépcsők vezettek le a kertbe. A kövek között vadszamóca nőtt, és apró, kék nefelejcsek küzdöttek a figyelemért. Kövér méhek zümmögtek a hatalmas cserepekbe ültetett kála és frézia virágai között, és részegre itták magukat a széles levendulasoron, amely a teraszt szegélyező mellvédnél nőtt. A kertben göcsörtös szomorúfűz nyújtotta az ágait egy kis dísztó fölé, amely mellett egypár vadkacsa fészkelt.

A család elcsendesedett, amikor felbukkant Dalgliesh atya és Julia. Archie Montague, Julia férje, elsőként lépett előre.

– Örülök, hogy megismerhetem – kiáltott fel szívélyesen, és megrázta a pap kezét. – Nagyon sajnáltuk, amikor Hancock atya eltávozott. Rendkívüli ember volt.

– Így igaz. Nehéz lesz felnőnöm az örökségéhez.

– De nincs kétségem, hogy sikerülni fog – felelte Archie szívélyesen, az ujjaival barna bajuszát simogatva, amely, mint szépen rendezett szalmatető, úgy borult a felső ajkára.

– Hadd mutassam be Archie nővérének, Penelopénak, és a lányainak, Lottynak és Melissának – vette vissza a szót Julia, még mindig Dalgliesh atyába karolva, mert tudta, hogy a férje családja kissé nyomasztó tudott lenni. Penelope előrébb lépett, és kezet nyújtott.

A férfi arca megrándult Penelope satuszerű szorításától. Széles csontozatú, termetes asszonyság volt, akinek hatalmas keblei és dupla tokája a papot a bátyjának teheneire emlékeztette Jersey-ben.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem, atyám – Penelope mély és érzéki hangon beszélt, és olyan szépen formálta a mássalhangzóit, mintha mindegyik külön örömet szerzett volna neki. – Ön sokkal fiatalabb, mint vártuk.

– Remélem, a korom nem okoz csalódást.

– Ellenkezőleg. Gyakorta az idősebbek már túlságosan megszokták a saját hangjukat, és nem figyelnek oda a másokéra. Kétlem, hogy ön is ebbe a csapdába esne – elfordult, hogy odahívja a lányait. – Ő Lotty, a legidősebb, ő pedig Melissa, aki éppen most töltötte be a huszonötöt – büszkén mosolygott, miközben a két lány üdvözölte a papot. A két lány gyönyörű, virágmintás ruhát viselt, hátrafésült hosszú hajukkal igen kellemes látványt nyújtottak. Ám nem volt bennük sok szellem, a fejük csak frivolságokkal volt teli, és ezen az anyjuk sem igyekezett változtatni, akinek a fő gondja az volt, hogy módos, jó házból származó fiatalemberekhez adja őket.

Az anyjuk szerint London legkelendőbb lányai közé tartoznak, és csak a legjobbal érhetik be. Csak legyintett arra a gondolatra, hogy valaki szerelemből házasodjon. Ez nemcsak célszerűtlen, hanem egyenesen ostoba ötlet; az ember szívében nem lehet megbízni, hogy majd éppen a megfelelő férfiba szeret bele. Ő maga kiváló példa volt erre. Az évek során megszerette ugyan Milton Flintet, de titokban remélte, hogy a lányai jobb partit csinálnak majd, mint ő maga.

Hozzáment ugyan egy Flinthez, de a szíve mélyén Montague maradt.

– Ő Milton, Penelope férje, és David, a kettejük fia – folytatta a bemutatást Julia, amint végigvezette a papot a teraszon.

Milton magas, atletikus férfi volt, élénkkék szempárral, széles homlokából hátrafésülte sűrű, szőke haját.

– Örülök, hogy megismertem, atyám. Szokott teniszezni?

Dalgliesh atya zavarba jött.

– Attól tartok, nem – válaszolta.

– Apa megszállott – vetette közbe David bocsánatkérőn. – De legalább mise idején leteszi az ütőt – David nevetett, és Dalgliesh atya biztonságot merített egy vele nagyjából egykorú fiatalember jelenlétéből. Julia elengedte a karját, és leült.

A pap melléje telepedett, és keresztbe vetette a lábát, hogy lazának tűnjön. Kissé ideges volt. Hite szilárd, mint a szikla, ismeretei a Szentírás és a filozófia terén páratlanok, latinnyelv-tudása kivételes. A gyenge pontját azonban az emberi társaság képezte. William Hancock egy ízben azt mondta neki: „Nem jó, ha oly magasan járunk a mennyekben, hogy a földön nem lehet hasznunkat venni. Meg kell tanulnia, hogyan viszonyuljon az emberekhez az ő szintjükön, mert másképp akár szerzetesnek is beállhat.” Tudta, hogy az idős papnak igaza volt. A püspöke azért küldte az emberek közé, hogy Isten igéjét terjessze.

– A kisebb fiaink az erdőben vannak, az unokatestvérükkel, Harryvel. Csapdákat állítanak a kártevőknek – mondta Julia. – A vadőr hat pennyt fizet nekik minden patkányért, amit döglötten szolgáltatnak be. Azt hiszem, kezdenek meggazdagodni. A hároméves fiam, akinek Rugóláb a beceneve, lent van a parton a bébicsősszel. Hamarosan felbukkannak, gondolom. Az unokahúgom, Celestria… – Julia körülnézett. – Hát, azt nem tudom, hogy ő hol lehet. Talán az édesanyjával, Pamelával, aki Archie és Penelope fivérének, Montynak a felesége. Pamela a migrén miatt ágynak dőlt. Sokat szenved a migréntől, attól tartok. Talán később lejön. Ő amerikai.

Julia habozott egy kicsit, mielőtt tovább mesélt Pamela Bancroft Montague-ról, ahogy az asszony szerette magát neveztetni. Roppant elkényeztetett teremtés volt, gyakran az egész napot az ágyban töltötte. Panaszkodott, ha túl sok fény szűrődött be, nyöszörgött, ha túl kevés, követelte, hogy hagyják egyedül a kozmetikázott pincsijével, Poochival, ugyanakkor a lehető legtöbb figyelmet követelte meg Celestriától és Harrytől. A csengőt pedig folyamatosan nyomta, hogy odarendelje a személyzetet. Julia nem hitte, hogy Dalgliesh atya valaha is találkozna Pamelával, aki nem volt katolikus, és amúgy is utálta az egyházat, ami számára csak időpocsékolás.

– Monty ma érkezik az esti vonattal Londonból. Remek fickó, és remélem, találkozik vele. Harryvel és Celestriával, a gyerekeikkel biztosan találkozik majd. Harry kiválóan énekel, és tagja az iskolai kórusnak – Julia cigarettára gyújtott, és mélyen leszívta a füstöt. Soames lépett ki a teraszra az italos tálcával.

Amikor átnyújtott Dalgliesh atyának egy pohár bodzaszörpöt, Julia észrevette, hogy a fiatal pap keze remeg.

Kisvártatva Wilfrid és Sam, Julia és Archie fiai visszatértek az erdőből Harryvel. A táborveréssel és csapdaállítással töltött délelőtt után az arcuk kipirult és a szemük csillogott.

– Három döglött patkányt találtunk! – kiáltott Wilfrid izgatottan az édesanyjának.

– Nahát, ez nagyszerű! – mondta Julia. – Drágám, szeretném, ha köszöntenétek Dalgliesh atyát.

A három fiú elcsendesedett Dalgliesh atya fehér római gallérjának láttán, és óvatosan kezet nyújtottak.

– Mit csináltatok a patkányokkal? – igyekezett Dalgliesh atya oszlatni a fiúk feszélyezettségét.

– A farkuknál fogva felakasztottuk őket a bejáratnál! – mondta Sam, boldogan ráncolva szeplős orrát. – Egyszerűen óriásiak, akkorák, mint Poochie!

– Jobb, ha őt nem akasztjátok fel a farkánál fogva – nevetett David. – Mert akkor Pamela nénit is mellé kell akasztanotok!

Archie gúnyosan elvigyorodott.

– Sosem téveszti szem elől.

– Gonosz vagy, drágám! – jegyezte meg Julia, és Harryt nézte.

Könnyű volt Pamela rovására tréfálkozni anélkül, hogy a gyerekeire tekintettel lennének.

– Hol van mama? – kérdezte Harry.

– Ágyban, migrénnel – válaszolta Julia.

– Már megint?

– Attól tartok, migréntől szenved.

– Akkor nem, amikor apa is itthon van – mondta Harry ártatlanul, de igaza volt. Amikor Monty odahaza tartózkodott, Pamela migrénje mintegy varázsütésre megszűnt.

A Pendrift nevű idilli világban Monty jött és ment, a fél nyolcas londoni vonattal érkezve, hogy legyen ideje egy whiskyre, cigarettára, és egy teniszjátszmára Archie-val, Miltonnal és Daviddel. Panamakalapja pereme alatt csibészes mosollyal toppan be, a vonattól gyűrött, halványszínű öltönyében, a hóna alá fogott újságjával, csak egy aktatáskával, és a világ minden derűjével. Pamela hangulata úgy változik meg, mint amikor a szürke köd, amely néha rátelepszik Pendriftre, feloszlik a napsugártól. Persze attól még ugyanolyan pocsékul viselkedik, mint mindig. Követelőzik, és minden adandó alkalommal saját magára tereli a beszélgetést. Elkényeztetett és önző volt, a pénzes amerikai üzletember, Richard W. Bancroft II. egyetlen leányaként.

A fiúk levitték Purdyt, a labradort a tengerpartra, ahol krikettezni szándékoztak, éppen amikor a nevelőnő felbukkant az ösvényen Rugólábbal és Celestriával{1}. Dalgliesh atya szája kissé elnyílt, amikor megpillantotta a közeledő fiatal nő mennyei alakját. Szégyellte magát, amiért az érverése felgyorsult és az arca kipirult. Remélte, hogy csak a délidei hőség okozta mindezt.

Celestria rövid, piros-fehér pöttyös szoknyát és pántos felsőt viselt, ami a hasát szabadon hagyta. Rövid haja laza hullámokban omlott sima barna vállára, és úgy járt, mint akinek a világon semmi gondja. A pap nem látta a szemét, mert azt nagy, fehér keretes napszemüveg takarta.

– Á, Celestria, gyere, bemutatlak Dalgliesh atyának – szólt oda neki Julia, amint a kis csoport közeledett feléjük. Rugóláb, amikor meghallotta az anyja hangját, elengedte a nevelőnő kezét, és izgatott kiáltásokkal szaladni kezdett az ösvényen.

– Anya! – kiáltotta.

– Szia, drágám! – felelte Julia. Amikor a kisfiú meglátta, hogy közönsége van, csípőre tette a kezét, és mókás, peckes járásba kezdett, rázva a fenekét, és vigyorgott, szempillái alól lesve a többieket.

Mindenki tapsolt és harsányan nevetett. Rugóláb volt az a gyerek, aki az egész családot egyesítette. Juliától örökölt pajkos mosolya a jeget is fel tudta volna olvasztani. Sűrű, homokszínű haja volt, és kedves, világosbarna szeme, ami a házilag készített karamell színére emlékeztetett. Szerette produkálni magát, és erre gyakran bátorították is. Bár szegény nevelőnőt szörnyen bosszantotta, amikor a kisfiú minden lehetséges alkalommal leszaggatta magáról a ruháit, és pucéran futkározott.

Ellenállhatatlanul selypítve beszélt. Julia és Pamela, akikben igazán kevés közös volt azon kívül, hogy két fivérhez mentek nőül, rájöttek, hogy Rugóláb hidat alkot köztük.

– Drágám, olyan elragadó vagy – lelkendezett az anyja, a térdére ültette és kedveskedve összeborzolta a haját. Celestria mögötte jött, még mindig nevetve és tapsolva. Dalgliesh atya úgy meredt rá, mint akit megbabonáztak.

– Ő Celestria, Monty idősebb lánya – mutatta be Julia, de nem vette le a szemét a fiáról. Celestria levette a napszemüvegét, és a ruhája kivágásába akasztotta, majd kezet nyújtott a papnak.

– Maga sokkal fiatalabb, mint gondoltam. Hancock atya olyan öreg, mint a nevelőnőnk – mondta.

– Na de Celestria! – kiáltott fel rosszallón Penelope. – Ő igazán fiatalos és egészséges.

A pap arca tovább vörösödött, Celestria nemes arca pedig barátságos mosolyt öltött.

– Úgy fest, ráférne magára egy kis úszás, atyám. A tenger most igazán kellemes. Hűvös, de frissítő.

– Nyugodtan vegye le a felöltőjét, atyám – mondta Julia, akinek hirtelen feltűnt, milyen kényelmetlenül érzi magát szegény fickó.

– Nincs semmi baj – szabadkozott a pap. – Megszoktam a hőséget, hiszen Olaszországban éltem.

– Semmi nem fogható az angol nyárhoz – szólalt meg Archie. – Amikor az ember már azt hiszi, hogy hűvös és szürke idő készül, előbújik a nap, és perzsel. Egyszerűen kiszámíthatatlan.

– Felmegyek, megnézem anyát, és átöltözöm – mondta Celestria, és ügyesen kerülgetni kezdte a székeket. Dalgliesh atya nézte, amint távozik, és ismét képes volt lélegezni.

Celestria valóban figyelemre méltó szépség volt. Nemcsak dús szőke haja miatt, ami úgy csillogott, mint a Pendrift környéki gabonaföldek, vagy a tiszta szürke szeme miatt, amelyeket sosem felhőzött a szomorúság, érzéki ajka, vagy az arcát karakteressé tevő finom csontozata miatt, hanem elsősorban a tartása révén. Hűvös, magabiztos, fölényes volt, de nem kérkedő vagy arrogáns, csak az olyan ember magabiztosságával viselkedett, aki tudja a helyét a világban, és tisztában van azzal, a többiek milyen sokra tartják.

Huszonegyedik évében járt, és az édesanyja szerint, elővigyázatosan egyensúlyozik a női lét küszöbén. De Celestria csöppet sem érezte magát elővigyázatosnak. Pamela a felét sem tudta annak, hogyan engedte meg Aidan Cooney-nak, hogy belenyúljon a bugyijába, és közben érezte a férfi duzzadó gerjedelmét a nadrágján keresztül, mert ha tudta volna, akkor nem mond ilyen csacsiságokat.

Celestria már jól ismert szépség volt a londoni társaságban, ahol tizennyolc éves korában jelent meg először. Számos fiatalember szívesen elvette volna feleségül. Mohón néztek rá, és úgy bántak vele, mint egy porcelánbabával, ami a lányt meglehetősen szórakoztatta. Kivéve persze Aidan Cooney esetét, akinek a szemét valami mélyebb árnyalta, mint egyszerű csodálat.

Celestria azonban jóval több volt egyszerű angol szépségnél. Volt benne valami egzotikus, amit a férfiak ellenállhatatlannak tartottak. Amikor kitört a háború, az édesanyja, aggódva a biztonságáért, New Yorkba vitte. Pamela szüleinél laktak, egy manzárdlakásban a Park Avenue-n. A plafon olyan magas volt, hogy szinte elveszett az égben, és a lakásból pompás kilátás nyílt a Central Parkra. Hat éven át Celestria volt a nagyapja szeme fénye. A lányát elvitte tőle Monty Angliába, és most boldog volt, hogy ott ez a kislány körülötte, akit eláraszthat a szeretetével és ajándékaival, amelyek finom papirosba csomagolva érkeztek, és új illatuk volt. A lánynak pedig ő volt az apa, akit elveszített a háború miatt, az apa, akit szeretettel ölelhetett, amíg az igazi a fronton szolgált, és szórványosan érkező, fóliavékonyságú leveleivel megríkatta az édesanyját. Celestria megtanulta, hogy bánjon a szeretetével, és úgy hálózott be egy egész szobányi embert ezzel, ahogyan a halász a hálójával. Lassacskán húzva szorosabbra, amíg már mindenki a hatalmába került. Rájött, miként legyen elbűvölő, mert korán megtanulta, milyennek szeretné a nagyapja látni. A nagyapja elismerésén csüngött, beitta a szeretetét, és megrészegült tőle. Még csak hétéves volt, és már bemutatták a vacsoravendégeknek, a nevelőnője karján, loknikba rendezett frizurával, vasalt ruhában, fényes cipőben. A nagyapja büszkesége számára édes volt, mint a méz. Énekelt a vendégeknek, és elpirult, amikor megtapsolták. Olyan könnyű volt manipulálni az embereket! Azt hitték, túl fiatal még ahhoz, hogy tudatában legyen varázserejének, de ő nagyon jól tudta, mennyire csinos. Az sem telt sok időbe, míg rájött, hogy ha a felnőtteket utánozza, akkor elnyeri a csodálatukat.

– Milyen bűbájos gyerek! – turbékolták. – Okos kislány! – minél értékesebb lett, annál jobban szerették.

Ám a sok színlelés közepette a nagyapját sosem tudta rászedni. Ő mindenkinél jobban ismerte és teljes szívével megértette. Az unokája életének minden aspektusát figyelemmel kísérte. Belenevelte a könyvek szeretetét azzal, hogy minden este olvasott neki elalvás előtt, és később megmutatta neki azokat a klasszikusokat, akiket ő maga is csodált gyerekkorában. A nagyapa nem volt muzsikus alkat, gyakran panaszkodott, amiért sosem jutott neki osztályrészül az a fényűzés, hogy megtanuljon egy hangszeren játszani. Nagyon szerette azonban a zenét, és ezt a szeretetet táplálta a rendszeres operalátogatásokkal. Amikor Celestria még csak ötéves volt, elvitte balettelőadásra, és személyesen felügyelte a zongoraleckéit. A legcsekélyebb részlet sem kerülte el a figyelmét. Bátorította az iskolában, ünnepelte a sikereit, és kimutatta a csalódottságát, amikor a lánynak valami nem sikerült. De soha, egy pillanatra sem hagyta, hogy az unokája elfelejtse, mennyire imádja őt.

Pamela Bancroft Montague ellenben képtelen volt arra, hogy saját magán kívül bárki mást szeressen. Ám ez nem az ő hibája volt, hanem a szüleié, akik elkényeztették. Megtanult önzőnek lenni, azt hinni, hogy ő a világmindenség közepe, ahol nem is marad hely senki másnak. Celestriát úgy szerette, mint a saját kiterjesztését; az ilyesfajta szeretetet ösztönösen megértette. A férje is kényeztette. Az asszony úgy ragyogott, mint egy ékkő, és a férje akként is bánt vele. A szépsége megkapó volt. Az a fajta báj, ami félelmet keltett férfiakban és nőkben egyaránt. A férfiak számára az ilyen fokú vonzerő meghódíthatatlannak tűnt, a nők pedig azt érezték, hogy az ő szépségük megfakul Pamela ragyogása mellett.

Celestriának nem hiányzott az apja ezekben a korai években. Kétéves volt, amikor Amerikába érkezett, és nyolcévesen tért vissza Londonba. Arra sem emlékezett, hogyan nézett ki az apja. A nagyapja hiányzott neki, miután eljött New Yorkból, és alig várta azt az őszi egyhetes felüdülést, amelyet a nagyapja tündérmesébe illő kastélyában tölthetett, amit azért vett Skóciában, hogy vadászhasson, és az éves nyaralást a Bancroft család üdülőjében, Nantucket szigetén. Akárcsak az édesanyja, ő is megtanulta egyre jobban szeretni önmagát. Amikor Monty megpróbálta Pamelát ajándékokkal kárpótolni a kissé elidegenedve töltött évekért, örömmel elfogadta, és hálás mosolyokkal, apró puszikkal kedveskedett neki. Aztán megajándékozta őt egy kisfiúval: Harryvel. Attól a pillanattól, hogy Harry megszületett, Pamela Bancroft Montague rájött, hogy mégiscsak képes valakit jobban szeretni saját magánál. Celestria nem érezte, hogy az öccse születésével háttérbe szorult, hiszen még mindig a nagyapja szeretetében sütkérezett.

Amikor Celestria visszatért margarétákkal hímzett egyszerű fehér ruhában, a család ebédhez gyülekezett egy hosszú asztal körül, amelyet nagy, szögletes napernyő védett. Dalgliesh atya került az asztalfőre, Archie pedig a végére. Julia helyezkedett a pap mellé, és Penelope a másik oldalára.

Pamela terítékét Soames tapintatoson elvitte. Roppantul kimerítőnek találta Mrs. Bancroft Montague-t. Cook fia, Warren, már vagy hatszor volt fent nála a délelőtt folyamán, forró italokat szolgált fel az asszonynak, és kis tálkákban ételt és vizet a nyavalyás kutyájának. Aztán lenémította a csengőjét, hogy ne is hallja, ha megint hívni akarná.

Dalgliesh keresztet vetett, aztán lehajtott fejjel és összekulcsolt kézzel elmondta az asztali áldást: Benedict, domine, nos et haec tua dona quae de tua largitate sumus sumpturi. Amint ismét a kereszt jelét rajzolta, Celestria felemelte a tekintetét, és elkapta a pap pillantását. Olyan volt, mint egy ijedt rókáé. Éppen el akart mosolyodni bátorítón, amikor Archie a „Kezdődjön a csata!” felkiáltással mindenkit arra biztatott, hogy üljenek le az ebédhez. Celestria helye Lotty és David között volt, de magán érezte a pap figyelmét, még ha Dalgliesh igyekezett is ezt leplezni. A lányt nem lepte meg, hiszen a legtöbb férfi elbűvölőnek találta. Szórakoztató volt elkapni a pap tekintetét, és szinte kedvet érzett, hogy megpróbálja letéríteni a helyes útról, csak a móka kedvéért. Mindig kevés vetélytársa akadt, de olyan hatalmas, mint Isten, sohasem. A cölibátus érdekelte, különösen egy ilyen jóképű férfi esetén. Intelligens barna szeme volt, határozott vonalú arca és erős álla. Ha levenné azt a szemüveget, kifejezetten szívdöglesztő lenne.

– Dalgliesh atya – szólalt meg, elnyomva egy gúnyos mosolyt –, mi indította arra, hogy az egyházat szolgálja?

A pap elképedt a kérdés otrombaságán. Hökkenten nézett egy pillanatig, és feltolta a szemüvegét az orrán, megdöbbenve azon a hatáson, amit ez a fiatal nő gyakorolt rá. Hát nem készítette fel a hite és eltökéltsége arra, hogy ellenálljon az ilyesminek?

– Volt egy álmom kisfiúkoromban – felelte.

– Csakugyan? Mesélje el nekünk – unszolta a lány.

Dalgliesh felemelte a pillantását, és rezzenéstelenül nézett Celestriára.

– Egy angyali lény jött el hozzám, és a lehető legvilágosabban értésemre adta, hogy a jövőm a katolikus anyaszentegyházban vár rám. Látomás volt ez, olyan világos, hogy semmi kétségem nem maradt: Isten hívott, hogy Őt szolgáljam. Azóta nem is akartam más lenni, csakis pap. Sosem felejtettem el azt a látomást, és a kétség pillanataiban felidézem.

– Mint a fény a damaszkuszi úton – jegyezte meg Archie, és egy darab kolbászt rágcsált.

– Milyen csodálatos – kiáltott fel Penelope, még lelkesebb hangon, mint valaha.

– Az is csodálatos, hogy ilyesmi megesik a modern világban – tette hozzá Julia.

– Igen, valóban az – nyugtázta Dalgliesh atya.

– Nem szenved kételyektől, atyám? – Celestriának ezt a megjegyzését hallva Penelope élesen beszívta a levegőt.

Dalgliesh önuralmat gyakorolt, miután a szemtelen kérdést nekiszegezték.

– Mindnyájan szenvedünk, hiszen emberi lények vagyunk – felelte óvatosan. – Az sem lenne helyes, ha egy látomás miatt saját magamat emberfelettinek tartanám. Isten időnként próbák elé állít, ami nagyszerű. De az, hogy pap vagyok, nem jelenti azt, hogy immunis vagyok, vagy védtelen az élet kelepcéivel és nehézségeivel szemben. Vannak gyengeségeim, mint mindenki másnak. De a hitem erőt ad. Ezért sosem kételkedtem sem ebben, sem a meggyőződésemben, csakis az alkalmasságomban.

Miközben beszélt, mintha megnőtt volna a termete. Idősebbnek tűnt a valós koránál, mintha több tapasztalatot szerzett volna évei számánál. Mégis, valahol mélyen a szíve legsötétebb sarkában egy fenyegető kis mag vettetett el.

Később, a paplakban, amely a Szűz Mária-templom mellett állt, Miss Hoddel egy tálcán behozta Dalgliesh atya teáját. Csendben ült egy darabig a nappaliban, a szeme messzire kalandozott a térdén heverő könyvtől. Miss Hoddel körülnézett a mindent elborító papírokon és minden zugot kitöltő könyveken, próbálva helyet keresni a tálcának. Türelmetlen horkantással a kávézóasztalhoz ment, és letette a tálcát egy halom levél tetejére. Dalgliesh atya kizökkent az ábrándozásból, és odasietett, hogy segítsen neki.

– Képtelen vagyok rendben tartani ezt a helyet, ha mindig így néz ki, atyám – a kezét végighúzta széles csípőjén, mintha a port akarná leszedni róla.

Dalgliesh atya bocsánatkérőn vállat vont.

– Attól tartok, még ez a ház sem elég nagy az összes könyvem számára – felelte.

– Nem adhatná el némelyiket?

A pap megütközött a kérdésen.

– Az teljesen kizárt, Miss Hoddel.

A nő mélyet sóhajtott, és megcsóválta a fejét.

– Hát jó. Hagytam egy kis sonkát meg salátát önnek és Brock atyának vacsorára a kamrában.

– Köszönöm – válaszolta a pap, és előrehajolt a teáért.

– Hazaviszem és megvarrom a reverendáját. Tudja, ott van a jó öreg Singer, amivel jól meg tudom csinálni. Végtére is nem jelenhetünk meg rongyosan a templomban, atyám – a pap ezt is megköszönte neki. – Akkor megyek is. Viszontlátásra reggel. Korán jövök, a kelő nappal, hogy eltakarítsam ezt a rengeteg port. Valahogy rendet kell raknom maga körül. Nem ideális a helyzet, de mit tehetnék.

Dalgliesh nézte, ahogy elmegy és becsukja maga mögött a faajtót. Megkönnyebbülten felsóhajtott. Miss Hoddel istenes nőszemély, semmi kétség. A baj csak a humorérzéke volt, amiben aztán nem akadt semmi istenes. De hát senki sem tökéletes, még ő maga sem. A hatvanas éveiben járó vénlány, Miss Hoddel az egyház szolgálatának szentelte magát, és nagyon csekély fizetség fejében örömmel gondoskodott róla és Howel Brock atyáról. Az ilyen nő pedig igazi áldás. Dalgliesh atya türelemért fohászkodott Istenhez. Egyben erőért és megbocsátásért is imádkozott. Képtelen volt kiverni a fejéből Celestria Montague-t attól a pillanattól, hogy meglátta közeledni a kerthez piros pöttyös fürdőruhájában. Megint előhúzta a rózsafüzérét a zsebéből, és lassan elkezdte morzsolgatni a gyöngyöket, halkan elmondva tíz Üdvözlégy Máriát.

2

Ami a Montague családot illeti, nem volt semmi rendkívüli az 1958-as nyárban. Semmi rosszkedv. Boldogtalanságnak nyoma sem. Semmi ilyesmi. Mint minden más nyáron, kitelepültek Cornwallba, egész augusztusra. A szezon véget ért, London megfáradtnak és nem kis mértékben lepukkantnak látszott, mint egy vidámpark kora hajnalban, amikor mindenki befejezte a mókázást, és hazament. Monty még mindig Pendriftet tartotta otthonának, bár Pamela utálta.

– Olyan átkozottul hideg van – panaszkodott még augusztus közepén is, amikor perzselt a nap, és a gyerekei bőre leégett. Talán nem volt ez meglepő, mert hiányoztak neki a gyerekkori nyarak, amelyeket Nantucketben töltött. Cornwallban volt valami hasonló, még ha csak az állandó nyirkosság is, amely az időjárástól függetlenül állandó arrafelé.

Elhúzta a függönyöket, hagyta beáradni a napsütést, és bosszankodott, hogy még így is hideget érzett. Felvett egy pulóvert, és puha sálat tett a vállára. Remélte, hogy a csuhás már elment. Nem állhatta az egyházat, és az egyház embereit még kevésbé, mert folyton meg akartak téríteni másokat. Pamela csak olyan dolgokban hitt, amelyeket meg tudott érinteni a kezével, és az olyan dolgok gyakran elég gyarlók voltak.
Az órájára pillantott. Monty korábban érkezik a vártnál, miután tíz napot töltött üzleti ügyben Franciaországban. Sokat utazott, de az üzlet az üzlet, és Pamelának el kellett viselnie a férfi kínzóan hosszú távolléteit.

A férjére gondolt. Soha senkinek nem volt egy rossz szava Montyról. Ami viszont őt illeti, több szótárat is kimeríthettek ilyenekkel, de Montyt mindenki szerette. Fiatalkorában ő volt a délceg legkisebb fiú, akit szeretet vett körül. Ma már mindenki Montyként ismerte, és senki nem szólította az igazi nevén, Robertnek. Csak megözvegyült édesanyja, aki a birtokon lakott egy házban, és minden alkalommal feljött a főépületbe morgolódni mindenfélén. Senki nem volt durcásabb lélek, mint Elizabeth Montague. Minden évben arra számítottak, hogy ez az utolsó nyara, de az öreglány kitartott, mintha attól tartana, hogy a mennyországban majd tilos lesz a zsörtölődés. A látszólag érzelmeket nem ismerő asszony Montyt szerette a legjobban a családjából. Ha a férfi belépett a szobába, az öregasszony szeme felragyogott, és többnyire sápadt orcája kipirult. Mintha a fia arcvonásaiban néhai férjét látná, és újra megismerné a szerelmet.

Fiatalabb fivérként Montyt nem terhelték a Pendrift Hall-lal kapcsolatos tulajdonosi kötelezettségek. Ezek Archie vállát nyomták, amelyek meg is görnyedtek kissé, amióta tizennégy évvel ezelőtt megörökölte a birtokot. Gyakran tűnt el a dolgozószobájában órákra, amikor is senki sem merte zavarni. Archie Montague jóságos külseje mögött vérszomjas természet várt a legkisebb provokációra. Folyton rágta az izgalom, amelyet egy ekkora birtok fenntartása és igazgatása okozott, a gondoskodás az összes alkalmazottról, nem beszélve a három fia iskoláztatásáról és a felesége közismerten extravagáns szokásairól. Míg Monty mindig azt tette, amihez éppen kedve volt, Archie-nak ki kellett tanulnia a gazdálkodást és családi birtok igazgatását, amelyet még az ük-ükapjuk vásárolt a tizennyolcadik században. Archie munkálkodott a gazdaságban az apja mellett, az öccse fütyörészve járta a világot, gyönyöröket hajszolva napsütötte országokban. Aztán egy szép napon Monty azzal tért haza, hogy pénzt kért az apjától kölcsön, amit egy észak-brazíliai cukorvállalkozásba akart befektetni. Archie ostobaságnak tartotta az ötletet, de Montynak megvoltak a módszerei. Nemcsak az édesanyját bűvölte el, hanem az apját is. Szegény Archie-tól eltérően Monty bármit csinált, nem számított. Mindenki más attól félt, hogy a fiú elveszítette az eszét, és most el fogja veszíteni a Montague-vagyont is. Ám a szülei vakon bíztak benne, és süketek voltak minden ellenvetésre. A szeszélyes fiú eltűnt egy évre, amíg a Montague család visszafojtotta a lélegzetét. Aztán gazdag emberként tért vissza, és akkor a többiek már mertek újra lélegezni. Elizabeth boldogan kukorékolt, Ivan pedig kamattal együtt visszakapta a pénzét. Később, amikor Pamela hallotta a történetet, lenyűgözte a férfi bátorsága. Nem ment volna hozzá egy nyúlszívű alakhoz, sem pedig olyasvalakihez, aki szegény.

Elhúzódott az ablaktól, és lement. Közben úgy tartotta Poochit, mint egy babát. Soames a nappaliban volt, a kandallópárkányról válogatta az evőeszközöket tisztításhoz.

– Jó napot – köszönt udvariasan, leplezve bosszúságát. Azt remélte, hogy elkerülheti az asszonyt, amikor az végül előjön a szobájából.

– Á, Soames. Farkaséhes vagyok. Lenne olyan kedves, és kihozna nekem valamit egy tálcán?

– Természetesen, Mrs. Bancroft Montague – válaszolta a férfi.

– A pap elment már?

– Már egy órája.

– Jó. Hol van Mrs. Julia?

– A teraszon Mrs. Penelopéval.

– Na és Celestria?

– Miss Celestria lent van a parton Miss Lottyval és Miss Melissával. Harry gazda az erdőben az unokatestvéreivel. Újabb csapdákat állítanak föl.

– Jó. Poochi is szeretne valamit. Hozzon neki is enni, mondjuk, maradék kolbászt. Szereted a kolbászt, ugye, drágám? Tudom, hogy szereted – az orrát a kutya szőrébe dörzsölte. Soames szánta szegény kis állatot, amiért ilyen kínzásnak van kitéve. Az asszony parfümje elég volt ahhoz, hogy bárkit kiüssön.

Pamela kiment az ajtón a teraszra. Julia az árnyékban ült, füstölgő cigarettával az ujjai között, miközben Penelope a házasságról értekezett.

– Te szerencsés vagy, Julia – mondta éppen. – Téged ez az egész nem érint, hiszen neked csak fiaid vannak. De engem, drágám, éjjel-nappal foglalkoztat. Sok az olyan csirkefogó, aki távolról sem alkalmas. A baj csak az, hogy a fiatal lányok éppen a csirkefogókat kedvelik.

– Nincs baj a csirkefogókkal, ha gazdagok – vélte Pamela, és hunyorgott a napfényben. Letette Poochit és végigsimított magán, mielőtt elhelyezkedett egy párnázott padon. – Néha egy csirkefogó nagyon is szórakoztató tud lenni.

– Ó, Pamela – kiáltott fel Julia. – Csak azért mondod, hogy kötekedj.

– Te sem akarnád Celestriát valami csirkefogóhoz adni – vetette közbe Penelope.

Pamela olyan gúnyosan mosolygott, mint aki biztosra veszi, hogy az ő lánya sosem tenne ilyet.

– Nos, ami Celestriát illeti, azt hiszem, minden adottsága megvan, hogy megszelídítsen egy csirkefogót – Penelope Juliára nézett, és a szemét forgatta. – Azt hiszem, nem árt, ha egy nő éber marad a férfi mellett – folytatta Pamela. – Van valami megfoghatatlan Montyban. Még ha nem is tetszik, visszatart attól, hogy elmenjek egy másik férfival.

Mielőtt folytathatta volna, kerekek csikorogtak a murván a ház előtt. Valahol az erdőben Purdy is hallotta, és csaholva szökdécselt hazafelé a mezőn át. Kocsiajtó nyílt, majd csapódott. Egy pillanattal később felbukkant Monty, félrecsapott panamakalapjában, aktatáskájával a kezében, és a Daily Telegraphfal a hóna alatt. Mosolygott, sima barna arcát a derű ráncai szántották.

– Jó napot, hölgyeim – mondta, és levette a kalapját. Aztán odabaktatott a padhoz, amelyen a felesége ült. Lehajolt, és megcsókolta.

– Neked is, drágám! Nagyon szép napot neked.

Odalent a parton Celestria a fövenyen hevert az unokatestvéreivel. Dagály volt, a tenger nyugodtan terült el előttük, mint egy szunyókáló oroszlán. Sirályok köröztek fölöttük, majd leszálltak megpihenni az öblöt keletről védelmező sziklákra, és piszkálták a rákokat, amelyek elég ostobák voltak ahhoz, hogy kimásszanak a sziklák közötti pocsolyákból. A nap forrón sütött, és elálmosította a kis társaságot. Celestria hanyatt fordult, és a kezét a feje alá tette.

– Gondolod, hogy még sohasem szexelt? – kérdezte, Dalgliesh atyára utalva.

– Hát persze hogy nem – felelte Melissa. – Ha már kisfiú korában látomása volt, nem maradt rá ideje.

– Mit gondoltok, megkísértették? – ezt Lotty kérdezte. – Nem olyan vén trotty, mint amilyen Hancock atya volt.

– Az biztos – helyeselt Celestria, és felidézte, hogy nézett rá a férfi. – Csakhogy mindig az ismeretlen ellenség a legrosszabb. Könnyebb olyasvalami ellen küzdeni, amit az ember már kipróbált.

– De ő tisztasági fogadalmat tett. Nem szegheti meg – vélte Lotty. – Nehéz lehet az egy férfinak. Hiszen ő maga mondta, hogy neki is vannak gyarlóságai, mint mindenki másnak.

– Kár. Igazán vonzó férfi, nem gondoljátok? – mondta Celestria, és mélyet sóhajtott.

– Csak nem estél bele? – kérdezte Melissa.

– Csupán a kihívás izgatja – kuncogott Lotty. – Márpedig nincs nagyobb kihívás, mint elnyerni egy pap szívét.

– Az kegyetlen dolog lenne – válaszolta Melissa komolyan. – Remélem, nem leszel olyan felelőtlen, Celestria.

Mindkét nővér tudta, hogy ha valakinek van ehhez hatalma, akkor az Celestria.

– Hát, ha valakit nem találok hamarosan, akkor unalomból is meg kell próbálnom. Nem sok egyéb történik itt.

Egy hang szólította őket a ház irányából lefelé kígyózó ösvény tetejéről. Felpillantottak és Montyt látták, Wilfridet, Samet és Harryt a nyomában. Purdy előttük szaladt és izgatottan csóválta a farkát. Purdy szerette a partot, mert az rendszerint játékot jelentett. A mai délutánon a csónakázást, amit egyenesen imádott. A lányok felálltak és szemüket a kezükkel árnyékolva nézték, amint a kis csoport közeledik.

Monty széles mosollyal üdvözölte a lányát.

– Miben sántikáltok, boszorkányok? – nevetett és megpuszilta a lánya átforrósodott arcát.

– Rémséges dolgokban – válaszolta Celestria, és az unokatestvéreire vigyorgott.

– Nem csatlakoztok? – kérdezte Monty, mert bár nem volt elég hely a kis csónakban, Monty szeretett mindenkinek a kedvében járni.

– Semmit sem szeretnék kevésbé – mondta Celestria, és a homokos parton elhagyatva heverő csónakra pillantott. Kis piros motorcsónak volt, Monty szeme fénye. A neve Hercegnő, így a felesége és a lánya is azt hitte, hogy róla nevezték el.

– Megkedvelnéd, ha kipróbálnád. Nincs annál jobb, mint ott ülni az óceán közepén, és csak az eget meg a vizet látni.

– Pecázni fogunk – jelentette ki Harry, büszkén mutatva a botját. Montynál volt egy vödör élő csali, a többi bot és a szákok.

Celestria belekukkantott a vödörbe, és hátrahőkölt.

– Ne hozzátok a közelembe ezeket a hátborzongató teremtményeket. Maradok a szárazföldön, mert itt vagyok a legboldogabb!

– Gyerünk, srácok! – vezényelt Monty lelkesen. – Indulás! Ne várassuk a kalózokat.

Monty elhelyezte a botokat, szákokat és a vödröt a csónakban, majd a többiek segítségével levonszolták a fövenyről a vízre. A lányok integettek, a motor pedig, némi köpködés után, egyenletesen duruzsolni kezdett. Monty, a fiúk és az igen izgatott Purdy hasítani kezdték a sötétkék vizet. Hamarosan már csak egy fekete pötty látszott a horizonton.

– Nem szeretem a tengert – szólalt meg Celestria hirtelen. – Ideges leszek tőle.

– Ne butáskodj – felelt Lotty. – Nem lesz semmi baj. Monty bácsi igazi profi.

– Az mindegy – válaszolta Celestria komoran. – A tenger nagyobb bármilyen profinál.

Monty a lányát figyelte a csónakból. Karcsú, elegáns alakja a fiatal Pamelára emlékeztette. Ugyanúgy állt, mint ő: egy lábra helyezve a testsúlyát, az egyik kezét magabiztosan a csípőjére téve, a test nőies alakját a legelőnyösebben hangsúlyozva. Nagyon hasonlítottak egymásra, bár Celestria nem volt olyan kemény. Ő inkább lágy volt, mint a képlékeny agyag, amely az őt formáló kéztől nyeri el végső alakját. De az nem az ő keze lesz. Soha nem is volt. Túl sok időt töltött külföldön, igyekezve, hogy mindent kézben tartson, megfeleljen mindenütt mindenkinek, és sokszor olyan sokfelé szakadt, hogy az éjszaka csendjében már abban sem volt biztos, hogy kicsoda ő valójában. De ez nem az érzelmesség pillanata. Három izgatott srác ült a csónakjában, a tenger pedig teli kifogni való halakkal és rákokkal. Addig bámult, amíg Celestria alakja elenyészett a távolban, és a szíve, amire mindig annyira vigyázott, megtelt keserűséggel. A dolgok azonban már kicsúsztak az irányítása alól. Nem volt többé szabad ember. Ideje learatni, amit vetett. A tekintete a vízre kalandozott, és egy pillanatra csábította a zavaros, zöld mélység a lába alatt.

A nyári szezon csúcspontja Celestria számára mindig Archie bácsikájának a születésnapi bulija volt augusztus végén. Julia mindig a kertben rendezte az összejövetelt, amire közelről s távolról minden barátjukat meghívta, hogy hajnalig táncoljanak a saját üvegházából és ágyásaiból származó virágokkal gazdagon díszített sátorban. Ez az év még különlegesebb volt: az ötvenedik.

Celestria várta az estélyt. Unatkozott itt vidéken és sóvárgott a város után. Nem szeretett teniszezni. Annak izgalma, hogy rövidnadrágba bújtatott hosszú lábát mutogathatta, hamar elszállt, és maradt a játék unalma. Hamar ráunt arra is, hogy a teraszon üldögéljen a nagynénjeivel és unokatestvéreivel, hallgatva az ismétlődő pletykáikat. Sok délelőttöt töltött a parton Rugólábbal. A nevelőnő hálás volt a társaságért. Celestria nézte a kisfiút, amint homokvárat épített és a kis ásójával játszott, és megértette az anyját, amiért annyira szerette Harryt; a kisfiúk képesek elrabolni a szíveket. Aztán később megtanulta, hogy amikor felnőtt férfivá érnek, akkor is ugyanazt csinálják.

A nyár a vége felé járt és Archie báljáig már csak egy hét volt hátra. Celestria rákapott arra, hogy olvasással töltse az estéit abban a kis titkos kertben, amit úgy hívtak, Penelope kertje, mert a dajkája mindig ott állította fel a kis ágyát a délutáni pihenőkre. Celestria éppen a könyvtár ablaka alatt feküdt, de hirtelen megfeledkezett a Daphne du Maurier-regényről, amikor az apja hangját hallotta. Monty Juliával beszélt, aki mintha sírt volna.

– Szörnyű pácban van. Annyire utálom, hogy ezzel kell terhelnem téged, drága Monty, de nem tudom, kihez fordulhatnék.

– Örülök, hogy hozzám fordultál.

– Te olyan jó ember vagy – úgy hangsúlyozta, hogy „jó”, hogy abba mindenféle másodlagos jelentés is belefért. Celestria tudta, hogy Julia az ő anyjára gondol.

– Mekkora bajban van?

Julia mélyet sóhajtott. Celestria a falhoz hajolt, és bekukucskált az ablakon, mint egy kém. Az apja éppen szivarra gyújtott a helyiség szemközti ablakának a párkányára támaszkodva. Nyugodt, magabiztos hangja enyhítette Julia idegességét.

– Nos, a gazdaság jól ment – folytatta az asszony egy szusszantással. – De tudod, milyen Archie, az egyik szemét mindig a Cityn tartja. Úgy gondolta, jobb, ha több lábon áll és a pénz egy részét értékpapírokba fektette.

Monty komoran bólintott.

– Csinált pár rossz befektetést. Aztán megvette Tom Pritchett földjeinek egy részét, azokat, amelyek a mieinkkel szomszédosak, hogy terjeszkedjen a gazdasággal. Kölcsönvett pénzt, és most, nos hát most meg nehezére esik visszafizetnie. Azt hiszem, magas a kamat, és az adókkal együtt… – a díványra hanyatlott és ismét sírva fakadt. Celestria mélyen megdöbbent, hogy Juliát, aki mindig vidám és gondtalan, most elkeseredettnek látja. Fogalma sem volt, hogy a nagybátyja és nagynénje pénz szűkében van. Sebaj, gondolta, apa majd rendbehozza a dolgot. Neki van pénze dögivel.

Monty átment a szobán, és leült Julia mellé.

– Ne aggódj, öreglány – mosolygott rá. – Megoldjuk a dolgot. Először is, hadd fizessem én Archie buliját. Tudom, mibe kerül az ilyesmi. Örömmel teszem, de kettőnk között kell maradnia. Nem volna jó, ha Archie megtudná… olyan büszke ember.

– Én visszafizetem neked…

– Tekintsd ajándéknak. Hiszen minden nyáron vendégül láttok az egész családommal együtt itt Pendriftben, így ez a legkevesebb, amit tehetek.

Julia mélyet sóhajtott és felállt. Egy zsebkendővel törölgette a szemét.

– Köszönöm, Monty. Tudtam, hogy rád számíthatok. Te mindig ott vagy, ha szükség van rád. Mihez kezdenék nélküled! Olyan vagy, mint a kőszikla.

– Te pedig remek asszony vagy, Julia. Nagyszerű feleség és anya. Örülök, hogy rászántad magad, hogy hozzám fordulj.

– Tudom, milyen dühös lenne Archie, ha tudná, hogy a háta mögött intézkedem. De kétségbe vagyok esve. Nem bírom nézni, hogy mennyire szenved. Teljesen tönkremegy, ha tovább kell cipelnie ezt a terhet, teli nyomasztó aggályokkal – szeretettel elmosolyodott a visszaemlékezéstől. – Egészen más volt, amikor összeházasodtunk. Persze az ember fiatalon azt hiszi, hogy legyőzhetetlen, és nem is számítottunk arra, hogy örökli Pendriftet idős kora előtt. Arra pedig végképp nem számított, hogy ekkora teher lesz. Úgy képzeltük, hogy Ivan örökké él. Archie-nak vannak elviselhetetlen pillanatai, de azok sosem zavartak. A vészterhes csendtől riadok meg igazán. Sokkal jobb lenne, ha dühében törne-zúzna, mint hogy egyedül szenved a dolgozószobájában, ahol nem is tudok hozzáférni – az asszony újra sóhajtott és a kezét a sógora karjára tette. – Annyira szeretem Archie-t. Szeretném a régi énjét visszakapni. Tudom, hogy te megértesz.

– Meg. Jobban, mint gondolnád. Megteszek mindent, amit tudok, hogy segítsek.

– Ígérem, többször nem kérlek.

– Kérhetsz, ahányszor csak akarsz. Egy család vagyunk, és a családnak össze kell tartania.

Zaj hallatszott a folyosó felől. Julia talpra ugrott, és lesimította a ruháját.

– Te jó ég, Rugóláb lesz az, és a nevelőnője. Biztos visszajöttek a partról. – Mielőtt kisietett, még megfordult. – Maradjon ez a mi titkunk – ismételte, és hálásan elmosolyodott.

Celestria az ablaknál maradt és az apját nézte. A férfi hátradőlt a díványon, keresztbe tette a lábát. Tovább pöfékelt a szivarján, forgatta az ujjai között, és keresztülbámult a vékony füstcsíkon, amit eregetett. A szeme a távolba meredt, az arca szokatlanul békés lett. Celestria szerette volna tudni, mi jár a fejében. Hogy miért olyan komor. Ez nem vallott rá. A lány hirtelen elszégyellte magát, amiért így kémkedik, és kihallgatja azt, ami nem tartozik rá. Visszafordult a könyvhöz, és hamarosan megfeledkezett az egészről.

De a könyv helyett Archie születésnapi bulijára gondolt. Két ruha közül kellett választania: az egyik halványkék selyem, amely kiemelte a szeme színét. A másik fakó rózsaszín, élénkvörös rátéttel, ami hangsúlyozta karcsú csípőjét. A döntés nehéz volt. Hiszen Julia meghívta a Wilmotte fiúkat is, akik mindannyian a környéken nyaraltak, és ha jól emlékezett, Dan Wilmotte kifejezetten vonzó.

3

Celestriának észre kellett volna vennie, hogy a dolgok nem úgy állnak, ahogy kell. Archie szorult helyzetének a hatásai úgy érték mindannyiukat, ahogy sosem számított rá. De fiatal volt, és önző, csak az estélyen járt a feje. Az öltözékei ott függtek a szekrényben, mint varázsköpönyegek, amelyek elrepítik majd a bálterem kristálycsillárainak a fényébe, ahol fehér csokornyakkendős ifjak nézik majd őt bámulva, a nők pedig irigykedve. Ahol zene verődik vissza a tükrös falakról, és pezsgő gyöngyözik a magas szárú poharakban. Huszonegy éves volt, és szerelemre vágyott.

Juliát lefoglalta a férje születésnapi estélyének a megszervezése, mint minden évben ilyenkor, és senki nem gondolta volna, hogy a mosolya mögött fojtogató aggodalom húzódik meg. Egy kisbusszal egy csoport férfi érkezett, hogy felverjék a sátrat és vendéglátósok tűntek fel, dobozszámra hozva a poharakat és a tányérokat. Celestria nagy várakozással nézte, ahogy megszervezik az álmát. Persze nem lesz olyan kifinomult, mint a londoni estélyek, de annyira ki volt éhezve a változatosságra, hogy nem bánta. Éppen elég vendég lesz, akik megcsodálják majd a szépségét, ő pedig áttáncolja az éjszakát Dan Wilmotte-tal, bármelyik ruhája mellett dönt is addigra. Végre valami felébreszti ezt az álmos cornwalli porfészket, és ki tudja, talán még a szerelemre is rátalál. Az édesanyja azt mondja, a szerelem mindig akkor jön, amikor a legkevésbé számítunk rá.

Lotty és Melissa ugyanolyan izgatottak voltak, mint Celestria, és nekik azzal a nagyon is valós problémával kellett szembenézniük, hogy férjet találjanak maguknak. Hosszú, óarany színű hajával Lotty volt a csinosabbik kettejük közül, de ahogy Pamela szokta mondani a maga tapintatlan módján, hogy „vakok között a félszemű a király”. Szegénykék közül egyik sem volt ragyogó szépség. Mint annyi angol lánynak, nekik is ovális arc jutott, keskeny áll, vizenyőskék szempár, amit mind az anyjuktól, Penelopétól örököltek. Pamela az ilyen lányokat „tojásképű”-nek nevezte. A tojásdad arc gyakorta az arisztokratikus származás jele, persze nem Lotty és Melissa esetében. Miltonnak markáns, rokonszenves arca volt, nagy szeme és szögletes álla. Mindezt a szerencsés David örökölte, a magas és atletikus termettel együtt. Milyen kár, hogy a két lánya nem lett ilyen szerencsés. Pamela melodrámai és önző, de legalább átörökítette Celestriára azt a gyönyörű arcát.

A táncestély délelőttjén Celestria a partra menekült, és így nem kellett Juliának segítenie a virágokkal. Melissa túlságosan jószívű volt, hogy ne segítsen, de Celestriának sikerült rábírnia Lottyt, hogy csatlakozzon hozzá. A lányok kiterített törülközőkön feküdtek a napsütésben, miközben Rugóláb egy kis gödröt ásott a nevelőnője segítségével, a többi fiú pedig krikettezett Purdyvel. Celestria fehér rövidnadrágot viselt, és a melle alatt megkötött, türkizszínű inget, ami szürke szemét kéknek láttatta. Lotty fehér hosszúnadrágot vett fel – nem szerette mutogatni a lábát, mert vaskos volt, mint egy lóé –, széles karimájú kalapot, ami elrejtette hóka és szeplős bőrét.

– Biztos, hogy nem kellene segítenünk? – kérdezte Lotty homlokráncolva.

Celestria lustán nyújtózott egyet.

– Legalább nem vagyunk láb alatt. Sok bába között… Különben is, valakinek vigyáznia kell a fiúkra is. A dadus csak Rugólábra tud figyelni.

– Nagyszerű dolog egy gyerek – sóhajtott Lotty. – Én is nagyon vágyom egy babára.

– Előbb találnod kell egy férfit, vagy Penelope néni nem magyarázta el neked az élet dolgait?

Egy mosoly suhant át Lotty arcán.

– Tudsz titkot tartani, ugye?

– Tudod, hogy igen – válaszolta Celestria, és feltámaszkodott a két könyökére.

– Ezt még Melissának sem árultam el.

– Kétlem, hogy ő meg tudná tartani a titkot édesanyád elől, márpedig Penelope néninek olyan a hangja, mint a ködkürt.

– Tehát megbízhatok benned?

– Hát persze.

Lotty habozott egy kicsit, aztán belevágott.

– Szerelmes vagyok, Celestria. Komolyan és mélyen szerelmes – a szeme boldogan felragyogott.

– Ki az illető? Ismerem?

– Épp ez a baj. Nem a mi köreinkből való.

– Nem elég kékvérű? – Celestria meghökkent, de érdekelte is a dolog. Ha elég gazdag, akkor mit számít? – Újgazdag? – kérdezte.

– Nem hiszem, hogy tehetős. Zongorista.

– Francis Browne – vágta rá Celestria diadalmasan.

Lotty elképedt.

– Honnan tudod?

– Ő az új zongoratanárod. Mama is fontolgatja, hogy lecseréli az öreg Mrs. Gilstone-t, és őt veszi fel helyette, ami számomra áldás lenne. Mrs. Gilstone-nak büdös a lehelete. Édesanyád szerint Browne elég jó. Nyilvánvalóan túlságosan jó.

– Tehetséges, érzékeny és kedves – Lotty arca a szerelemtől szinte megszépült.

– Te jó ég! Ő is szeret téged?

– Igen. El akar venni.

– Rendezhetnétek egy lányszöktetést. Az nagyon romantikus, és gondolom, az ilyesfajta fickók szeretik ezt csinálni.

– Anya és apa belehalnának. Nem tehetem ezt velük.

– Hát, a kettő együtt nem megy. Jóképű ez a Browne?

– Nagyon. Szőke, az orra hosszú, és neki van a világon a legkedvesebb barna szeme. Engem Afroditének becéz.

– Na persze. Megcsókolt már?

Lotty arca céklavörös lett.

– Igen. Csak egyszer. Azért vágyom vissza Londonba, hogy újra lássam. Ide még levelet sem írhat nekem. Anya rögtön rájönne. Ő azt akarja, hogy Eddie Richmondhoz menjek.

– Mert ő gazdag, és örökli az apja birtokát is Northumberlandben.

– Ő is igazán kedves, csak éppen nem találom vonzónak.

– Egy férfi nem csak vonzó arcból áll, Lotty – mondta Celestria szellemesen, de Lotty nem mosolygott. – Szép szeme van. Az első foga egy kicsit kifelé áll, de rengeteg a pénze. Súlyos döntés előtt állsz: szerelem vagy pénz.

– Számomra ez nem kérdés. Mindig a szerelmet választanám. Csak anya a gond.

– Nem is kicsi!

– Az 1950-es években járunk. Egy lány ahhoz mehet, akihez akar. Már régen volt, hogy Emmeline Pankhurst először fellépett a nők jogaiért.

– Ha hozzámész Francis Browne-hoz, mindannyiunknak ingyenes lesz a zongoralecke – folytatta Celestria derűsen.

– Ugyan már, Celestria, neked dupla árat kell számolnunk ahhoz, hogy megéljünk. Mert apa és anya biztosan kitagadnak.

– Ne hidd. De lehetne rosszabb is. Beleszerethetnél Dalgliesh atyába!

Lotty felnevetett.

– Az az elveim ellen volna, és remélem, hogy a tieid ellen is!

Dermesztő szél kezdett fújni a tengerről, és Celestria megborzongott. Lila felhők gyülekeztek a láthatáron, és a nevelőnő elővett egy pulóvert Rugóláb számára. A kisfiú látta, hogy a nő meglengeti feléje, és rohanni kezdett a part irányába. A nevetését felkapta a szél, mint a sirályok vijjogását. Előtte a tenger dühös lett, és úgy csapkodta a partot, mint egy oroszlán mancsa. Ledobta a kis lapátját, amit Purdy örömmel felkapott, lecserélve rá a krikettlabdákat. A dajka feltápászkodott, és a távolban egyre kisebb alak után sietett. Celestria és Lotty rémülten figyelte, amint Rugóláb tovább fut, rá sem hederítve az egyre jobban háborgó tengerre. Harry, Wilfrid és Sam elmélyülten folytatták a krikettjátszmát, csak Purdy dobta le a lapátkát és kezdett ijedten ugatni. Aztán a kisfiú elérte a víz szegélyét, és hirtelen megtorpant. A dadushoz fordult, és sírva fakadt. Az egyre jobban beboruló ég alatt a hullámok még fenyegetőbbek lettek.
Az asszony megragadta a kezét, és visszafelé vezette, erőteljesen korholva, amiért elfutott, és attól a gyerek még jobban sírt.

– Még nem is tudsz úszni – mondta éppen, amikor a lányokhoz értek. – A tenger veszélyes az ilyen kisfiúknak.

– Hála istennek, minden rendben – súgta oda Lotty az unokatestvérének. – A frászt hozta rám.

– Na és a dadus… egészen elzöldült – Celestria Lotty felé fordult, és hirtelen fázni kezdett. – Ne hozz elhamarkodott döntéseket. Nem hiszem, hogy a szegénység nagyon szórakoztató. Biztos, hogy nem is romantikus. Jómódban nőttél fel. Megszoktad. Eddie Richmond mellett jó életed lenne. Gondoskodna rólad és kényelmes életet teremtene. Talán még meg is szeretnéd idővel.

Lotty megcsóválta a fejét.

– Ahhoz képest, milyen önző teremtés vagy, néha meglepően észszerű tudsz lenni.

– A letűnt időkben a nők a pénzért és birtokért mentek hozzá a férfiakhoz, aztán melléje szeretőt választottak maguknak. Ez teljesen észszerű, nem gondolod? – folytatta Celestria.

– …de legtöbbször mégis ostobaságokat hordasz össze! A házasság szent dolog, Celestria. Az ember Isten előtt tesz esküt. Amikor férjhez megyek, arra esküszöm majd, hogy teljes szívemmel szeretem a férjemet. A házasságtörés ki van zárva. Veled is így kellene lennie.

– Vajon honnan támadnak ezek a szörnyű gondolataim? – kérdezte Celestria gonosz mosollyal.

– Biztosan édesanyádtól. Hiszen ő amerikai.

A nevelőnő lesöprögette a homokot Rugólábról, felszárította a könnyeit, és ráadta égszínkék pulcsiját.

– Hideg lett – panaszkodott Harry. – Menjünk vissza, és nézzük meg a csapdákat.

– Lefogadom, hogy megint fogtunk egypárat – felelte Wilfrid lelkesen. – Elcsórtuk anya legfinomabb sajtját.

– És belemártottuk apa legfinomabb whiskyjébe – tette hozzá Harry kuncogva. Ők hárman úgy festettek, mint egy elégedett tolvajbanda.

– Gyerünk! – kiáltotta Sam, és eliramodott felfelé az ösvényen a ház irányába.

– Jobb, ha téged is szépen hazaviszünk – mondta a dadus Rugólábnak. – Rád fér egy csésze forró tej erre a nagy ijedtségre. Nem szólok Mrs. Juliának, mert csak felzaklatnám. Mindig félek attól, hogy ilyen közel vagyunk a tengerhez – az arca ráncos és sápadt volt, a szél pedig belekapott azokba az ezüst tincsekbe, amelyek kiszabadultak a kontyából. – Egyszer ismertem valakit, aki vízbe fúlt. Egy hét múlva találtak rá a testére a part menti sziklákon. Pocsék ügy volt. Mit sem számított, hogy tudott úszni. Fikarcnyit sem. Szegény ördög. Induljunk, Rugóláb. Tedd le azt a hínárt, mert piszkos leszel.

A keskeny ösvényen a lányok mentek elöl, a nyomukban Rugóláb, pracliját a nevelőnője fogta.

– Gondolod, hogy a dadus beérte volna, ha Rugóláb nem áll meg magától? – kérdezte halkan Lotty.

– Nem – mondta Celestria. – Azt sem hiszem, hogy az asszony sokáig kibírta volna abban a hideg vízben. Mind a ketten odavesztek volna.

– Elmondjuk Julia néninek? – Lottyt megrázták a látottak.

– Ne. Rugóláb nem fog még egyszer úgy elrohanni. Alaposan megrémült. A hullámok hangja elég volt, hogy kijózanítsa. Meg hát a szüleid is felnőttek minden baj nélkül, nem igaz?

– A dadus akkor még fiatalabb volt.

A házban élénk nyüzsgést találtak. Julia kemény törzsőrmesterré alakult át, utasításokat kiabálva segítői hadseregének. A sátor már állt, a padlót leterítették, a fehér abroszos asztalokon poharak, és a svédasztalhoz szánt tányérok csillogtak. A ház felől olyan illatok szálltak, amelyektől Purdy nyála csorgott, és a konyha felé indult. Milton és Monty székeket cipelt, David pedig a vécéajtókra szánt jelzéseket csinált. Melissa és az édesanyja segített Juliának elrendezni a virágokat. Lotty nyomban segítőnek ajánlkozott, és bocsánatkéréseket mormogott, amiért nem tette meg korábban. Celestriának egyetlen szövetségese maradt: az édesanyja. Biztosra vette, hogy az anyja olyan távol tartja magát ezektől a tevékenységektől, amennyire csak lehet. Rákérdezett az apjánál, aki elmondta, hogy Pamela kissé gyengélkedik, és visszavonult a kisebbik nappaliba olvasni. Celestria eltökélte, hogy nem hagyja magát bevonni a munkába, és azt mondta, utánanéz az anyjának. A folyosón találkozott az igen komor képű Harryvel.

– Egy patkány sem akadt? – kérdezte vidáman.

– Segítenem kell Julia néninek – válaszolta a fiú.

– Elvégre férfi vagy, és neki szüksége van két erős férfikézre.

– Te hova mész?

– Ó, én is segítek – hazudta. – Julia néninek szüksége van egy kis pamutra, mert van egy lyuk a sátoron – grimaszolt, hogy becsapja a kisfiút, és elhitesse vele, hogy tényleg nagyon kimerült, aztán elsietett az anyjukhoz.

Pamela ott feküdt feltett lábbal a díványon, egy gőzölgő csésze mellette, a helyiségben komolyzene szólt, a palotapincsije az ölébe kucorodott, ő pedig hosszú ujjaival cirógatta.

– Poochi halálra rémült attól a bolondokházától odakint. Olyan, mint egy vasútállomás csúcsforgalom idején, és ő utálja a vasútállomásokat – mondta Pamela, amikor meglátta Celestriát az ajtóban. – Az arcod viszont szépen kipirult. Merre jártál?

– Lenn a parton.

– Ilyen időben?

– Nincs olyan hideg, anya.

– Ezt apádtól örökölted. Nekem a szürke felhők, a zápor és a szél csak nyomorúság. Nem tudok rosszabbat elképzelni, mint ott tölteni az időt ilyenkor.

– Nem esik az eső.

– De fog, egy percen belül. Nézd azokat a sötét felhőket. Csak attól megborzongok, hogy rájuk nézek. Miért nem maradsz itt velem? Olyan szörnyen unalmas egyedül.

Celestria a fotelba süppedt.

– Csengess Soamesnak. Ő begyújt nekünk a kandallóba – még jobban beleburkolózott a fehér kasmírpulóverébe. Celestria körülnézett a csengőt keresve. – Itt, úgy látszik, nincs csengő. Fuss, és szólj neki, kicsim, mielőtt szegény édesanyád halálra fagy itt.

Celestria nem szívesen ment vissza a folyosóra, mert attól tartott, hogy bevonják a munkába, de az anyja mindenáron akarta azt a tüzet. Így hát olyat tett, ami ellenkezett az alaptermészetével: ő maga gyújtott be. Pamela elképedt.

– Te nem csinálhatsz ilyet, Celestria. Csupa kosz leszel. Na és a körmeid… eredj, és hívd Soamest, ő semmi perc alatt meggyújtja. Erre való a személyzet. Komolyan, drágám, szeretném…

Celestria már letérdelt, és egy gyufával meggyújtotta azokat a kis papírgalacsinokat, amelyeket Soames odakészített a vasrács alá. Nem is volt nehéz. A száraz fa nyomban tüzet fogott. Nem piszkította be a kezét, és a körme sem tört le. Felállt, és diadalmasan nézte a művét.

– Nem tudom, miért vagy olyan büszke magadra, Celestria. Nem hölgyhöz illő férfimunkát végezni.

– Nem akarom, hogy Julia néni elkapjon – felelte a lány, és visszafészkelte magát a fotelba. – Teljesen kimerülnék, mire minden vendég megérkezik.

– Helyes, drágám, csak hadd csinálják a többiek. Túl sokan is vannak hozzá. Eldöntötted, melyik ruhádat veszed föl? Mondtam, hogy hozz magaddal többet. Meg fogsz fagyni azokban a vékony vackokban.

– Azt hiszem, a rózsaszínűt. Olyan rózsaszín hangulatban vagyok ma.

– Kell egy kis alapozó az arcodra. Ez az időjárás itt Cornwallban nem használ egy nő arcbőrének.

– Napoztunk Lottyval.

– Remélem, rajta volt a kalapja. Az a lány szörnyen sápadt.

– Igen, rajta volt. De találd ki, mi történt: szerelmes lett.

Pamela szeme tágra nyílt.

– Megfelelő a jelölt?

– Egyáltalán nem.

– Nos? Ki az?

– Nem árulhatom el, mama. Azzal megszegném a szavam.

Pamela álla leesett.

– De annyit mondhatok, hogy nagyon alacsony sorból jön.

– Alacsony?

– Egyáltalán nem tartozik a mi köreinkhez.

Pamela Bancroft Montague megengedett magának egy hamiskás mosolyt.

– Te jó ég – mondta örömmel. – Mit szól majd Penelope, amikor megtudja!

– Penelope néni azt akarja, hogy…

– Edward Richmondhoz menjen hozzá, tudom. Edward jó parti lenne Lottynak. Elvégre az a lány nem matyóhímzés, és Edward sem. Határozottan a tápláléklánc azonos fokán állnak.

– Hogy érted ezt?

Pamela abbahagyta Poochi púderezett szőrének a cirógatását, amint összeszedte a gondolatait. – Nos, Lotty nem éppen párduc, vagy tigris, nem igaz? Inkább őzike. Aranyos, de íztelen. Sok olyan akad, mint ő. Edward sem oroszlán vagy leopárd, ő is inkább nyájban legel, nem túl eredeti. Tucatáru. Mondjuk, gnú.

– Ó, te olyan okos vagy, mama! Én mi vagyok?

– Te, Celestria? Természetesen oroszlán, és hozzád csakis egy másik oroszlán illik. A tápláléklánc tetején helyezkedsz el, drágám. Egyszerűen nem volna helyes, ha egy bivalyhoz, menyéthez vagy akár versenyménhez mennél hozzá.

– Tehát a szépség, a társadalmi osztály és az intelligencia elegyéről van szó?

– Pontosan. Te nem a nyájjal legelsz. Szép vagy, kellemdús, ez pedig elválaszt az átlagtól, és bár nem vagy egy herceg lánya, minden olyan tulajdonságod megvan, mint egy hercegnőnek.

– Kivéve a tojásarcot! – nevetett.

– Az erős álladat tőlem örökölted.

Amikor Monty belépett, éppen azzal foglalkoztak, hogy nagy vidáman sorra vették a család tagjait, és egyenként elhelyezték őket a táplálékláncban.

– Apa micsoda? – kérdezte Celestria, és szeretettel nézett rájuk.

Pamela összehúzta a szemét.

– Gepárd – felelte torokhangon. – Mert ő a leggyorsabb állat a földön. Te pedig, drágám, fehér tigris: gyönyörű, egyedi, és nagyon, nagyon ritka.

Monty gyengéden a lányára mosolygott.

– Szóval itt rejtőzködsz. Most már nyugodtan jöhetsz, a munkának vége, Julia felment megfürödni. Azt hiszem, neked is azt kellene tenned.

– Talán összefutok az oroszlánommal ma este – felelte a lány.

– Ne érd be kevesebbel, Celestria. Én sem tettem. Kellemes ez a tűz, nem igaz? Ő maga gyújtotta, a bolondos gyermek – tette hozzá Pamela a férje felé fordulva. Monty nem vesződött azzal, hogy rámutasson: nyár van. – Becsomagoltam a nercemet is. Ma este viselni fogom.

– Ha szerencséd van, akkor az elriaszt néhány kisebb ragadozót – felelte Monty barátságosan.

– Ahhoz nincs szükség a stólára – csicseregte Celestria, miközben elindult kifelé. – A kisebb ragadozók felismerik a tigrist, amikor szembetalálkoznak vele.

4

Celestria az ablakban állva figyelte a naplementét. A napok lassan rövidültek, a nyár kénytelen volt engedni az előrenyomuló ősznek. A fények borostyánszínűre váltottak, lágy meleg és valahogy szomorú színre. A tenger csillogott és ragyogott, mint a réz az eget már elsötétítő felhők alatt. A nyári zápor éppen ezt az estét választotta. Még vihar is kerekedhet, gondolta a lány növekvő izgalommal, amint elképzelte, hogy Dan Willmotte-hoz simul védelemért, miközben odakint tombolnak az elemek. A tenger nyugodt volt. Vészjóslón nyugodt. Mintha visszatartaná a lélegzetét az elkerülhetetlen vihar előtt.

Tanulmányozta a képét a tükörben, és elégedetten elmosolyodott. A rózsaszín ruha fantasztikus volt, és jól kiegészítették az édesanyja gyémántjai. Leengedte a vállát, és megcsodálta a bőre halvány, olajos fényét. Ő lesz ma a legfényesebb csillag. Csak egy oroszlán lehet elég jó, gondolta kaján vigyorral. Meghagyja a bivalyt Melissának. Szegény Lotty, hogy lehetett olyan butácska, hogy beleszeret egy mélyen rangján aluli figurába, gondolta gunyorosan, és biztosra vette, hogy ő elég dörzsölt, és sosem követ el ilyen hibát.

A szobájában várt, amíg az egész család már a földszinten volt. A bevonulás mindig izgalmas. Hallotta a beszélgetés halk moraját, amelyet egy-egy nevetés szakított meg. Széthúzta a függönyt. Az ég már sötét mályvaszínűre váltott, mint egy zúzódás a bőrön. A tengert pedig egyre jobban felkorbácsolta a közelgő vihar előszele. Összehúzta a függönyt.

Amikor kilépett az ajtón, hallotta, hogy az első esőcsepp az ablaktáblának csapódik. A beszédhangok erősödtek, amint a folyosón haladt. A lépcsőhöz érve Poochi és egy erőteljes tubarózsa-illatfelhő fogadta. Ez csak egy dolgot jelenthetett: az anyja is a bevonulására készül. Kitalálhatta volna. Amikor Pamela megpillantotta a lányát, az arca felragyogott az elragadtatástól.

– Drágám, csodásan nézel ki! – kiáltott fel, és elismerően végigmérte a ruháját. A lányában látta azt a szépséget, aki egykoron ő maga is volt, és még lehet, ha csak másodhegedűsként is. – Mindenkit el fogsz halványítani, Celestria.

– Te is aranyosan festesz – válaszolta Celestria az igazságnak megfelelően, bár az „aranyos” szó nem pontosan fedte a valóságot. Pamela Bancroft Montague negyvennyolc évesen is lenyűgöző szépség volt. Szőke haját csillogó kontyba rendezte, hangsúlyozva most kissé teltebb arcát, és éjfekete pillák árnyékolta, tiszta, kék szemét. A fülében és a nyakán gyémántok ragyogtak, és egy nagy gyémántbross volt a keblén. Elég okos volt, hogy tudja: az ő korában a soványságtól egy asszony csak idősebbnek tűnik. Ajkait szederszörpszínre rúzsozta, és mögöttük a fogsora hófehéren csillogott. A nercstóláját a vállára vetette, az jól kiegészítette sötétzöld selyemruháját. Az öltözete erős színei kiemelték a bőrét, amely így tompán ragyogott. Könyökig érő fekete kesztyűt vett föl, és egy kis fekete laptáskát fogott a kezében. A táskát virág alakú, gyémántra emlékeztető üvegdíszes csat zárta. Ebben volt Elizabeth Arden rúzsa, egy arany púderkompakt, és egy üvegcse parfüm. Pamela tudta, hogyan hozza ki a legtöbbet magából, és ezt a képességet továbbadta a lányának is. Megfogta Celestria kezét, és a mosolya tele volt büszkeséggel. Hiszen a lánya az ő kiterjesztése, remek fiatalságának eleven emlékeztetője.

Egyszerre léptek be a nappaliba. A jelenlétüktől, a selyem és gyémánt özönétől a helyiség hirtelen elcsöndesedett. A család egy emberként fordult meg és a beszélgetés elhalt az ámulattól. Egyedül Rugóláb fecsegett tovább, szerette volna rávenni Purdyt, hogy játsszon vele, és ezért az eb farkát húzgálta. Végül Monty odalépett.

– Milyen elbűvölő lányok! – kiáltott fel szívélyesen. – Tényleg az enyémek? – megfogta Celestria kezét, ráhajolt és megcsókolta, majd a karját a felesége dereka köré fonta, és puszit nyomott az arcára. Ő is jól festett, homokszínű haját hátrafésülte a homlokából, a bőre lebarnult, mivel az egész délutánt a tengeren töltötte. Az arca büszkeséget sugárzott, amint bevezette őket a szobába. A két nő úgy lebegett be a többiek közé, mint két hattyú.

Julia halványlila köpenyt viselt. Összeszedettnek és derűsnek látszott, gyöngyöző nevetése olykor a család izgatott csevegésén is áthatolt. Ha nem szívta volna olyan vadul a cigarettáját, Celestria észre sem vette volna, mennyire ideges. De eszébe jutott a beszélgetés a könyvtárban, amit kihallgatott, és arra gondolt, vajon Archie-t nem feszélyezi-e kissé az estély extravaganciája. Ott állt Harry és a két idősebb fia között, nevetve a legutóbbi patkányfogó kalandjaikon, s a bajszát simogatta. Nyilvánvaló volt, mennyire szereti a fiait. Időt szánt arra, hogy meghallgassa őket, megfelelő kérdéseket szúrt be a beszélgetésbe és derűsen kuncogott a történeteiken. Megpaskolta Wilfrid buksiját, és megborzolta Sam haját, a fiai pedig rajongással néztek fel rá. Celestria nem sejtette, Archie tud-e Monty ajándékáról, vagy Julia, ígérete szerint, megtartotta magának a dolgot. A legkisebb unokaöccse felé fordult. A kis Rugóláb Monty térdén lovagolt, aki képzeletbeli kerítéseken ugratta át.

– Még egyszer! – követelte a gyerek minden „futam” után, és Monty a