Herczeg Szonja

Szeretlek, mégsem szeretlek

Herczeg Szonja

Szeretlek,
mégsem szeretlek

Scolar

© Herczeg Szonja, 2022

© Scolar Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket a www.facebook.com/scolarklub oldalon!

Scolar Kiadó, 2022

1016 Budapest, Piroska u. 13.

Telefon: +36 1 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Borítóterv: Papp Rita

Korrektor:  Balogh Gabriella

ISBN 978-963-509-644-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

– Ugye tudja, hogy miért van itt?

– Természetesen, megnyugodhat, elmeroggyant nem vagyok.

– Nem is erre céloztam, csak hát, a sokk, ami érte.

– Szerintem nem a sokk miatt kérdezte. Tisztában vagyok azzal, mit tettem, és nem bánom a következményeket. Látja? Nem vagyok sokkos állapotban.

– Nem bánja, hogy egy ember halott?

– Azt bánom az egészben a legkevésbé. De ha már úgyis kénytelen vagyok magának mindent elmondani, gondolom, ezért van itt, ugye? Na, hát, akkor már igazán tegeződhetnénk is. Nem gondolja?

I.

Japánban él egy fickó, aki elég különleges szolgáltatást nyújt. Biztosan hallottál olyanról, hogy van barát, násznagy meg akár feleségkölcsönző is, ezen már meg sem rökönyödünk, de ez a faszi nem csinál mást, minthogy van. Fekete hajú és fekete szemű, vékony, hófehér bőre szinte világít, általában fekete, fehér vagy szürke cuccokat visel, és egy kisebb hátizsákot.

Az emberek azért fizetnek neki, hogy csak úgy ott legyen mellettük. Hogy elkísérje őket olyan helyekre, ahova nem akarnak barátokkal, családtaggal menni, vagy hogy elmondhassanak neki olyan dolgokat, amiket szégyellnének elmesélni az ismerőseiknek, mert csorbulna a róluk kialakult kép. És azt kérik tőle: leginkább maradjon csendben, de ha muszáj, akkor is csak röviden válaszoljon.

A srác ezt eleinte ingyen és bérmentve csinálta, de ahogy egyre többen jelentkeztek nála, úgy döntött, hogy üzletet csinál belőle. Egy alkalom 93 dollárba kerül, nem számítva az utazási költségeit.

Szerintem ez rettentően szomorú. Mondhatjuk, hogy ez csak a japánoknál fordulhat elő, mert túlzottan fegyelmezettek, munkamániások, kapszulákban alszanak, beszél a budijuk, és évekig vezették az öngyilkossági statisztikát, de hiszem, hogy nálunk is lenne ilyen szolgáltatásra igény. Csakhogy mi nemcsak a szégyellnivalót szégyelljük, de magát a segítségkérést is. Pedig gondolj csak bele, mennyi háborút, népirtást és keserűséget lehetett volna és lehetne megelőzni, ha a megtaposott lelkű kisgyerekeket megsimogatják, így nem lesz belőlük kegyetlen bántalmazó. Bár ez túlzottan leegyszerűsített összekapcsolás, belátom.

A lényeg, hogy tudom, mit jelent a látszat. Ne hidd, hogy teljesen hülye vagyok. Hogy azt képzelem, másoknak sosem büdös a szájuk, püffed a belük egy fontos tárgyalás alatt, vagy a cserepes ajkakat, töredezett hajat hírből sem ismerik. Memóriájuk mindig éles, és sosem lenne megereszkedett, kockák nélküli, egyben nevetséges, bugyira ereszkedő a hasuk. Tudom én, hogy senki sem tökéletes. De nem is az a lényeg, hogy én mit tudok.

Mert közben, ugye, igazság, hogy ha valaki elég távol van, akkor tavaszi leheletet vizionálhatsz hozzá. Tudtuk ezt a Bravo magazin korában, de most a nettel meg naponta arcunkba vágja még a legjelentéktelenebb ember is. Látod a képeken a makulátlan bőrét, a vékony, mégsem beteges, csontos alkatát. Most vegyünk például egy színészt, jó? Akire ez mind illik. Nem elég, hogy pazar a szerepeiben, a mosolya lebilincselő, mellette még szörfözik is, és beszarsz, mert abban is baromi jó persze. Mellette egy tehetséges énekesnő, aki csajos, de egyben vagány, mert piszkos vicceket tud, és kungfuzik, haja fényes, de ha nem is énekes, akkor biztos okos, és szabadidejében Warholnál is tehetségesebben alkot, példa rá a Lány vázával 2000 címet viselő műve. Mindehhez természetesen kerek, se nem nagy, se nem kicsi mell társul, farpofái pedig olyan feszesek, hogy képesek felmarkolni egy szotyit is a földről.

Ne nézz rám így, a hasonlatom teljesen helytálló, ha nem tudod elképzelni, szegényes a fantáziavilágod.

Persze könnyen lehet, hogy ennyi, mások elé kiteregetett szépséget és tehetséget, ennyi észt és makulátlan bőrt egyetlen lélek sem bír el sokáig. A tapasztalat azt mutatja, hogy öt év múlva a saját hányásában fog vergődni, ha túl sokan szeretik. Mert szeretetből is lehet túl sok. De addig is, micsoda évek, micsoda szerelem volt az övék! Langymeleg málé helyett hirtelen robbanások kísérték. Ilyen kellene legyen az élet, nem?

Nem ilyen.

Mindezt azért vetem fel már az elején, hogy hagyjuk is a mellébeszélést, mert tudom az igazat. Hogy ma nem utolsónak lenni szar, tehetségtelennek vagy rusnyának, irritálónak, cakkos szájú, foltos bőrűnek, kis vagy csárda mellűnek, túlsúlyosnak vagy csontsoványnak, butának vagy szuperintelligensnek.

Tudod, mi a legrosszabb?

Átlagosnak lenni. Akitől nem őrül meg senki, akit nem imád vagy gyűlöl senki, aki beleolvad a bolti sorba és az internetbe. Aki pont ezért mindent olyannak lát, amilyen valójában, csupaszon. Aki felkel, dolgozik, kielégít, megcsinál, megért és figyel, ha fáj a feje, akkor is.

Jobb, ha te is megtudod: átlagosnak lenni az igazi átok.

II.

Most azt fogod mondani, aki képes arra, amire én, az nem normális. Megtisztelsz. Tényleg. De mire befejezzük a beszélgetést, meglátod, hogy meg fogom változtatni a véleményedet.

Ha most nem itt ülnénk, ebben a tíz négyzetméteres, egyablakos, fullasztó szobában, amiben csak ez a fekete asztal és két fekete szék van – mellesleg, köszi a gyógyszereket, nem a fajtámnak való ez a szűk közeg –, akár állhatnánk ott kint is. Gyere, nézd meg! Látod azt a szép nyírfát? Na, állnánk ott, vagyis te elsétálnál előtte, odanéznél, és látnád, hogy farmerben, fehér atlétában, laza lófarokba fogott gesztenyebarna hajammal ülök alatta, és jegyzetelek egy füzetbe. Mire gondolnál? Irigykednél, hogy van mit írnom? Hogy mosolygok közben? Zavarna, hogy nem sietek sehova? Megnéznél, hogy szép a szemem, és azon méláznál, örülnél, ha neked is ilyen lenne? Vagy nem gondolnál semmire, és csak elsétálnál mellettem? Egy biztos, nem gondolnál arra, hogy képes vagyok arra, amit tettem.

A távolság szépít, idealizál. Eltöröl, embertelenít.

A normális felfogásom, az átlagosságom láttatta velem ezt a földi poklot, amiben itt lézengsz te is. Az rajzolta a le nem konyuló torz vigyort a pofámra. És mondjuk ki, az is az átlagosságomnak köszönhető, hogy nem folyamatosan, hanem egy másodperc töredéke alatt vettem el azt, amitől enyhülést kaptam. Mielőtt megevett volna száz fekély.

Mi, másodikok sosem veszünk el semmit, most pedig… olyan érzés, mint a filmekben. Amikor a főhős gyerekvisítás, pelenkák, hálátlan barátok, elbaszott család, árulás, számtalan kirúgás, méltatlan ócsárlás és ordítozás után áll a lángoló autó előtt, és mosolyog, mint egy eszelős.

Nem érdekel, hogy a maradék időt a négy fal között fogom eltölteni. Tudod, mennyit ültem én otthon? Még ennél is kisebb helyen ültem vagy feküdtem napokat. Tényleg, nyissuk már ki azt az ablakot, úgyse tudok menni sehova, de olyan szép az idő! Szép az a nyírfa is. Szívesen éltem volna egy eldugott helyen, az erdőben, állatok közt. Csak valószínűleg elvitt volna az első tél. Ez a valami, amit civilizációnak mertek nevezni, mert én már nem nevezem annak, veszélyesebb, mint a dzsungel. Rosszabb, mint a fegyverrel vívott háborúk időszaka. Mint amikor a nagyanyámék jegyre kapták a húsz deka lisztet. Nem hiszel nekem? Látom a tekinteteden, hogy megint bolondnak tartasz. Szögezzük le, engem az sem zavar, de a te érdekedben, a praxisod és jövőd jobbítása érdekében remélem, figyelsz!

Nevethetnéked támadt, arrogánsnak és szánalmasnak látsz. Ne szabadkozz, a te dolgod. Fürkészed közben a mozdulataimat, ebből tudom, hogy hasznos, amiket mondok.

Ismerős ez a bizonytalan érzés? Sokat tapasztalhatod egy-egy ülés után. Megpaskolod a vállad, hogy haladtál a pácienssel. Átvered magad. Mert mindig van egy pont, ahol megállunk, és nem részletezzük tovább. Nem fogja a szemedbe mondani egyetlen szorongó, de depressziós sem, hogy hosszú távon szart sem ér az egész hablaty, amit hetente nyomtok. Az érzéseit, sötét és piszkos gondolatait pedig húszezer per óráért sem fogja kimondani úgy, ahogyan én most. Mindig lesz valami finomítás, valami mellébeszélés. Valami vetítés. Mert ezt verik belénk, amióta megszülettünk: hogy mit illik.

Vegyünk egy egyszerű példát. Hogy nézel egy olyan emberre, aki pizsamában lemegy az utcára a belvárosban? Nem melegítőben, otthonkában, hanem tudod, a tipikus virágmintás, vékony anyagból készült lengő valamiben. Megbámulnád, eszelősnek tartanád, ha jó fej vagy, hívnád a mentőket, nem? Mert tuti bolond, zavart. Hiszen pizsamában nem illik utcára menni! Pedig lehet, csak ahhoz támadt úri kedve, hogy egy szál pendelyben lézengjen egy kört. De azt nem illik!

Na de félre ne érts, igazán hasznos dolog a terápia, ahogy tükröt tartotok, mereven, mozdulatlanul ültök velünk szemben, és kérdésekben válaszoltok.

Kedvencem a kalácsképű doki volt. Koszos gatyáját külön szerettem benne, a pecsétes ingjét és a horkantását, amikor nevetett a vicceimen. „Hanna, magának semmi baja, a világ bolondult meg” – mondta, és felírt napi két szem Prozacot és két 0,5-ös Rivotrilt. Két hétig szedtem, majd amikor a HÉV-en Mátyásföld helyett Gödöllőn ébresztett a kaller, azt mondtam, üsse kő, meggyógyulok.

A másik, akihez sokáig jártam – egy cingár, szemüveges, ritkás hajú, kapafogú pasas –, már jobb gyógyszereket adott, de rettentően idegesített a modorossága és az, hogy ujjaival folyamatosan háromszöget rajzolt a levegőbe. Istenemre mondom, nem tudom, miért csinálta, de legalább elterelte a figyelmemet az idegesítő kérdéseiről. „Eljött az idő, hogy elbúcsúzzunk egymástól, Hanna. Mindent megtettem, amit tudtam, a munka oroszlánrésze magára vár. Most, hogy megvolt a húsz ülés, még két levezetőt tartunk, hogy el tudjon szakadni tőlem. Most még nem érzi, de nehéz lesz, olyan a kapocs beteg és orvos között a mi szakmánkban, mint anya és kisdedje között.” Alig bírtam ki, hogy visszafojtsam a nevetést, amíg legalább a lakása előtti folyosóra kiérek. Szinte szökellve mentem hazáig a gondolattól, hogy már csak kétszer negyvenöt percet és harmincezer forintot töltök és költök vele.

Ti, hozzáértők elkövettek több hibát. Az egyik, hogy ugyanazt a módszert használjátok adott betegség esetén. Pedig fel kell világosítsalak: az, hogy mások is szoronganak, depressziósok vagy borderline-ok, nem jelenti azt, hogy hasonlítanak is egymásra. Ha valakinek ugyanaz a diagnózisa, mint nekem, még tarthatom szar alaknak, megmentésre méltatlannak.

Számtalanszor megesett, hogy maga a sátán lettem más mentális beteg szemében. Mert megengedtem magamnak azt, amit ő. Nem vettem figyelembe, hogy milyen napon, milyen hangulatában mutatok neki tükröt. De olyan is volt, hogy semmi rosszat nem tettem, mégis megutált. Ebből kifolyólag pedig próbált megutáltatni másokkal is. A mentális betegséget én már úgy kezelem: támogatom és segítem az elszenvedőt egészen addig, amíg nem árt vele másoknak. Én is sokakat bántottam meg akaratlanul. De nem is várok tőlük megbocsátást. Azzal kompenzálok, hogy mióta felismertem, nem teszem. Ennyi elvárható a funkcionáló betegektől, nem?

Ne ámítsuk egymást. Nincs kettyón alapuló közösség, a kettyótól nem leszel különleges kaszthoz tartozó csodabogár. És nem lesznek kórképbarátaid.

A másik: akármennyire is akartok egy olyan embert meggyőzni, mint én, hogy joga van szomorúnak lenni és sajnálnia magát, nem fogja elfogadni. Lelkifurdalása lesz attól, hogy ő úgy makkant, hogy semmilyen komoly tragédia nem történt az életében. Elkerülik a téveszmék, a pszichózis, a dráma, az a puha, meleg érzés, amiben teljesen elrugaszkodsz a valóságtól és van mentséged. Nem lobogtathatod a történetedet, mint útlevelet a határon, hogy neked márpedig jogod van itt lenni. Imádom azt a rongyosra mesélt kísérletet a békával, biztos ismered. Ha forró vízbe dobod a békát, rögtön kiugrik, de ha fokozatosan melegíted alatta a vizet, benne marad, és egy idő után, amikor a víz már felforr, elpusztul. Én egyik béka sem vagyok, mert láthatod, nem voltak pusztító tragédiáim, a víz sem forrt fel teljesen alattam. Még ez sem ment nekem.

Kedves ez a lesajnáló arckifejezés, de megtarthatod magadnak. Amúgy értékelném. Tudom, hogy nem a legjobb a hangsúlyozásom, de amiket mondok, azt az őszinteség jegyében mondom, nem akarlak bántani. Nálam mindenki tiszta lappal indul, ez nem változott. Ráadásul te még kedvesnek is tűnsz, olyan ölelő, otthonos a tekinteted.

A gyerekkorom? Már vártam a kérdést. El kell keserítselek, senkinek sem fog szeme rebbenni, ha elolvassák, amit írsz. „Kincses Hanna, 39 éves.” Írj ennyit, nem tudok panaszkodni.

Ti, pszichológusok mindig a gyerekkorra mentek le. Jól teszitek. De egymás közt szólva te is bevallhatod, hogy nem sokra megyünk vele, ugye? Oké, tudod, mi miért van, miért reagálsz dolgokra úgy, ahogy. És hogyan tovább? Senkit sem fog meghatni, és nem is kell, hogy meghasson, hogy belenyomták a fejedet egy tál tökfőzelékbe, mert nem akartad megenni. Hogy bugyogott a lé a tüdődben, ezért felfordul a gyomrod a kapor szagától. Ez szar példa volt, mert ezen senki nem botránkozik meg. De keresek másikat. Az arcszeszszag. Hú, na, ha azt megérzem, ökölbe szorul a kezem. Ahogyan a piás osztálytársaimra is haragudtam, akik gúnyosan, lesajnálva konstatálták józanságomat. Úgy néztem rájuk a gimiben, mint akik a tízparancsolat összes pontját megszegték. De a lényeg, és ezt értsd meg: a felismeréssel boldogan kitörölheted a segged, amikor megfeszülnek a vállaid a leghétköznapibb helyzettől is.

Szép és jó ez a ti leásásotok, de ennyi év után el tudom neked mondani: a gyakorlatban használhatatlan. Ha úgy vesszük, a gyógyulás az, hogy ételhez jutsz, akkor a kognitív terápia annyira elég, hogy beléptél az ajtón. De még a hűtőig sem jutsz el, így a végén így is, úgy is éhen halsz. Csak már úgy, hogy láttad a kaját messziről.

Nem, nem oktatlak ki, szó sincs róla, és szíves örömest visszatérek a kérdésedhez.

Az én gyerekkorom a mai világban egy kifejezetten jó indulás, nem gondolod? Vér nem folyt, abúzus sem történt, kenyér is mindennap akadt. Igazi wellnesshétvégébe csomagolt, átlag középosztálybeli lét volt. Mások életéhez képest minden lehetőségem meg lett volna arra, hogy ne itt kössek ki. Hogy így történt, az én hibám. A vágyakozás az, amikor az ördög citerázik az agyadban! – ezt egy pap mondta egy misén.

Ugorjunk a tinédzserkorra, mit szólsz, a jellemfejlődés szempontjából ez biztosan fontos, szeretek róla beszélni. Szerettem a gimit. Facebook nélküli forradalmunk abból állt, kinél van Népszabadság, és ki olvas Magyar Nemzetet. Az igazán bevállalósok, köztük én is, egy akasztókötelet tettünk a hátizsákunkra Kövér László baloldaliak halálát kívánó kijelentése után. Akkor, a kilencvenes évek végén, kétezres évek elején még volt értelme politizálni, meg Schumacher–Häkkinen csaták alatt Forma–1-et nézni.

9/11 alatt lógtunk a suliból, és VHS-en néztük a Beverly Hills-i zsarut. Mikor kikapcsoltuk, és a tévé átváltott az M1-re, megláttuk a leomló ikertornyokat. Kellően beszartunk, volt, aki hüledezett, más nevetett, akadt, aki csak annyit motyogott: Anyád!

Éles váltás, de szerinted hány udvarlóm akadt? Igen, ezt a szót használom, az én sulimban nem keféltek orrba-szájba tizenhárom évesen (a hangsúly az orrba-szájba kifejezésen van, de azt hiszem, a kilencvenes években – hogy a kort egy kicsit jellemezzem – már elmúlt a hetvenes évek dekadenciája, és még nem köszöntött be a technológiai pokol, a hard petting szürke zónájában mozogtunk, és fel sem tűnt a szexuális alapú verbális bántalmazás).

Szóval, aki már ekkor szexelt a lányok közül, az idősebb pasikkal tette. A fiúkat nem tudom, azok csak puffogtatták a kirekesztő vagy hízelgő frázisokat, és stírölték messziről a menő csajokat, elmondták, hogyan kéne kinézniük, mit és hova raknának beléjük. Vonnegut írta: „oktalan epekedés a kislányok bugyijának megpillantásáért”{*}. Vagy valami ilyesmi. És epekedés volt ez a javából, mert, sajnálatukra, ezekért a lányokért huszonöt éves csávók jöttek régebbi BMW-vel vagy Škoda Octaviával.

A menő csajok alapfelszerelése ekkor a „has ki” póló és feszülős gatya volt, esetleg feszülős gatya és szoknya, holdjáró, hidegben csillogó, szőrös pulcsi. Egy-két fonat, hajzselé vagy kreppelt haj. Cherry Garronét vittek kulacsban, vagy ízesített vodkát, amit a dohányzóban nyomott magába az, aki ki akart tűnni, és nem félt bepiálni reggel 9-kor. Hacsaknem hányt az alkohol gondolatától, mint én.

De elkanyarodtam, azzal kezdtem, szerinted hány udvarlója volt egy alulfejlett, szemüveges, igaz, vékony lánynak, akin a top úgy állt, mintha leporellóval takartak volna le egy oszlopot? Holdvilág arcom az angyalitól távol állt, talán, ha az lett volna, kompenzálja a fájdalmasan átlagos látványt, de még a hajamat is jó rövidre vágattam, mert anyám rám parancsolt.

Elmondom neked, mivel látom, nem akarsz a tippelős játékomban részt venni: körülbelül kettő srác, kettő olyan, akinek a második választása lettem volna. Mert jó volt a humorom, és nevettem a vicceiken – ezt nagyon értékelték –, és szerettem röplabdázni, focizni, kézizni, egész jó is voltam bennük, nem a legjobb, de ez a történet szempontjából nem releváns. Nem undorodtak tőlem, és minden vélt óvintézkedésem és erőfeszítésem ellenére nyilván kiült a képemre, hogy bejönnek nekem.

Sosem volt pókerarcom, és ha hozzá kellett szólnom valamelyikhez, már vörösödtem. Suli után kint lógtunk valahol. Télen, amikor már voltak plázák, oda mentünk be biliárdozni vagy néha kaszinózni egy ezressel, és mert ingyen kólát kaptunk a játék mellé, de ezt csak párszor játszhattuk el, mert a biztonsági őrnek szemet szúrt, és legközelebb már nem engedett be minket.

Kosárpályán, focipályán, parkban lézengtünk, dumáltunk, cigiztünk, dobáltunk, rugdostunk. Én rengeteget beszéltem, ma már tudom, hogy azért, látszódjak, kitűnjek. Ha máshogy nem, legalább így.

Így akadtak ketten. Egyik igencsak nagy szerelem lett. Részemről. Plátói maradt, mivel iszonyattal vegyült borzongással töltött el a gondolat, hogy ennek a jóképű fiúnak a férfiassága az első alkalommal lekonyul majd a lapos mellemet, a tökéletlen bőrömet meglátva. Eszembe jutott az is, amit egyik barátom, Laci mondott, miszerint olyan csajhoz tuti nem nyúlna, akinek akárcsak egy szőrszála is van odalent. A beszélgetés után hazamentem, és kezembe vettem a borotvát, apám borotvahabját, és elkezdtem magamat kaszabolni. Napokig csípett, szúrt, vérzett, és még a nőgyógyász is lebaszott, hogy miért távolítottam el ilyen barbár módon a védelmi pajzsomat. Így nevezte. A nőgyógyász hatvan volt, és ronda, nyilván a fiúknak hittem, de valamiért megmakacsoltam magamat, és évekig hozzá sem nyúltam, csak a bikinivonalamat szedtem le.

Így aztán őrizgettem a Milkát és a mikuláscsokit, amit a szerelmemtől kaptam, és nem azért nem ettem meg egy darabot sem belőle, mert nem ízlett, hanem mert azzal megbontottam volna a csomagot. Ott rohadt az asztalomon, messziről nézegettem minden este addig, amíg végül később bánatomban ki nem dobtam.

Féltem vele kefélni, ezért elhagyott azzal: van, aki megteszi. Nem lepődtem meg.

Laci és a többi srác beavatott abba, hogy a jó nő hosszú hajú, preferáltan szőke, de a barna sem gáz, vagy a rövid haj, ha nagyobb a mell, szőke lehet kisebb mellekkel, darázs derekú, sokan imádják, lehetőleg sportoljon is valamit, és csinálja a legjobban. Persze ne féljen inni, incselkedni a fiúkkal, legyen egyénisége, de ne túl sok, épp annyi, hogy ne untasson. És amit megint hangsúlyoztak: legyen teljesen kopasz a puncija. Kezdett kicsit megijeszteni ez a fajta fetisizmus. Arra gondoltam, hogy sose lesz pasim, de közben nem tudtam nem arra figyelni, hogy a Laci foga közé akadt petrezselyemdarab a nagy magyarázás közben rajtam landol.

(Lacival amúgy azóta is jóban vagyunk, kerekded, kedves arcú felesége van. Amikor a lánya nemrég hazament a suliból, és elmondta neki, nem szeretik a fiúk, mert elöl deszka, hátul léc, Laci felhördült, hívott, hogy mit képzelnek magukról ezek a hormonbaszott suhancok.)

Elmondtam a lányoknak, mit meséltek a fiúk, úgy látszott, ők ezt már sejtették. Aki megfelelt a leírásnak, a haját csavargatta és vihogott, elmesélte, hogy vigyázzunk, mert van, amelyiknek koktélvirsli van a gatyájában. Ezen nagyon nevettünk. Én leginkább azért, mert más is nevetett. Akik nem feleltünk meg, lopott szúrós pillantásokat lőttünk a koktélvirslin átesett lányok felé.

Ez a kép élt bennünk, vagyis sokunkban, akkoriban arról, hogy ki érdemes a szerelemre. Nem beszéltünk sokat róla, néma egyetértés volt köztünk, ami a művelődési házban tartott diszkós estéken különösen nagy hangsúlyt kapott annak fényében, ki állt a bordásfalak mentén kínos kéztördelésekkel és erőltetett kacajokba burkolózva, és ki lengedezett gondtalanul a fiúkkal a parketten.

Én mindig a bordásfalnál álltam, mert nem ittam. Meg szégyen fogott el a gondolattól, hogy más kívülről lát táncolni, mióta általános iskolában arra kényszerítettek, hogy előadjam a többi lánnyal a cherry coke-táncot. Szerettem a füstgép édeskés szagát, reménykedtem, amikor megéreztem (de minek?), a stroboszkóptól viszont szédültem. Az este végére sosem voltam egyedül, kisebb tömeg gyűlt körém elbaltázott összejövési kísérletek után. „Látod, ezen az estén nemcsak neked, hanem még nekem sem sikerült pasit fognom” – mondta a gimis legjobb barátnőm. Szeretett ilyesmiket mondani nekem.

Bulik után kivétel nélkül akadt valaki, akivel megosztottam a fülesemet, és hazáig hallgattuk még a How much is the fisht, a Tiltott szerelmet, az As long as you love met, amik addig mentek a sulibulin, és amikről persze azt mondtuk, rohadt gáz, de nevetve vagy sírva táncoltunk rá az utcán, és emlegettük, melyik szövegnél láttuk úgy, mintha talán valaki felénk nézett volna.

A panelházak között, évtizedekkel korábbról ott ragadt macskaköveken ugráltunk magas sarkú csizmában és nejlonharisnyában. Megfagytunk. Nem igazán néztünk a hátunk mögé. A külkerületben szinte mindenki látásból ismert mindenkit. Nem volt még mobilunk, a 3210-es a tehetősebbek luxuscikke volt, pénzünk se nagyon akadt, ez lerítt a szerelésünkről is. Maximum az ártatlanságunkat védtük. Ha baj volt, Jenci pillanatok alatt ott termett a semmiből – nem tudom, hogy csinálta –, és szólt, hogy minket hagyjanak békén, ezek a lányok ma szüzek maradnak – kacsintott felénk, és kért egy slukkot a technocolos zacskóból a haverjától. Nem féltem Jencitől, valahol mélyen, kifejezetten kedveltem és tiszteltem.

Szóval, mire megtanultuk, hogy a fiúk által vázolt prekoncepció csak félig igaz, addigra szerencsére én még nem voltam túl egy korai, félresikerült szexen. Az első, színlelt orgazmusomig jó pár évet vártam másokhoz képest.

Számomra esélytelen volt a divat követése, bő ruhák mögé rejtettem testem, hacsak nem volt buli. Azokon valamiért mindig megpróbáltam nőnek érezni magamat. Sikertelenül. Hétköznapokra volt egy nagy farmerom, egy bő, kötött pulcsim, mellényem, hosszú ujjú pólóim, amiket nyáron könyök fölé tűrtem.

Anyám sosem akart költeni felesleges dolgokra, zsebpénzem meg tizennyolc évesen lett először, de akkor is csak a nyári melókból szerzett pénz volt szabadon az enyém. Abból vettem az utánzat szarjaimat és a cigimet. Két farmer, anyám szerint, felesleges lett volna, két cipő kellett, hogy ne rohadjon be a lábam. Amiket a beleegyezése nélkül vettem, azokat az ágyam alá dugtam egy dobozba. Sosem vette észre, a takarítás elég kiskoromtól az én reszortom volt. Hátránya is volt a dugdosásnak. Nem rakhattam be a mosásba, egy idő után rohadt sokat kellett szellőztetnem, hogy az ablakban, stikában szívott cigik mellett a dobozból áradó emberszag is kimenjen.

Na mindegy, a lényeg, hogy ekkoriban, „a fiúknak fütyijük van, a lányoknak puncijuk” haladó szakaszában tanultam meg a gender dinamikát. Lenézésben és egóban a férfiak vezetnek, gyűlölködésben és szeretetben a nők. Ez valami hormondolog lehet szerinted?

Most esik le, hogy a beszélgetésünk hangulata miatt egy igazi, mélabús seggfejnek tarthatsz, pedig ez nagyon távol áll a valóságtól. Kérdezd meg a barátaimat.

Boldogság létezik. Pillanatokra. Amikor kijön a sorozatod kedvenc része, vagy először látod meg a tengert, amikor betalálsz hárompontost a meccsen, amikor együtt sírtok békülésképp a barátnőddel, amikor apád nem iszik két napja, vagy ha megfelelő mennyiségű barbecue-szószt adnak a csirkefalatokhoz. Ezek mind boldog pillanatok. Az, hogy általában elfogadtak az emberek… mit mondhatnék, a cicát is megsimizzük, amikor először az alomba pisil, mégsem lesz tőle boldog.

Én voltam az, aki kapható a marhaságra, segítségre, sokat pofáztam. Annyit beszéltem, hogy muszáj volt utólag elemeznem és sopánkodnom azon, mi minden hagyta el a számat. Szép sem voltam, nagy veszélyt nem jelentettem senkire. Ebben rejlett a karizmám.

Mondtam már, hogy nem ittam, ez fekete pont volt, rontott az ázsiómon. Ha piásokat láttam, beugrottak a maflások, az arcszesz és a pálinka szagát éreztem. Nem, nem az apám, hanem a nagyapám volt a maflásosztogató, az arcszeszkirály. Apám a vicces vagy hallgatag részeg volt. Az a típus, akiről csak az mondja meg délelőtt, hogy piás, aki ismeri. Nagyapám is érdekel? Nem mennék vissza az öngyilkos ősökig. Nemes tett volt egy-kettőtől, most már látom.

Szegény nagyanyám, ahogy ült és simogatta a hajamat, folyt az orrából a vér, de ő csak azt hajtogatta: a papa ilyen, katona volt, tudod, nem kell vele foglalkozni, mindjárt jobban lesz, és akkor lecsendesül. Mennyire átlagos kép volt ez az utcában, ahol laktak. Senkinek nem szúrt szemet, hogy Babika, Marika, Bözsike és Icuka is rendre kék-zöld foltokkal mászkál a piacon az uborkák között, és lapozgatja a Színes RTV-t. A vén faszok bepiáztak, oszt nem volt jó kedvük, ők meg inkább elmenekültek vásárolni, hogy főzhessenek nekik valami fincsit.

Nyaranta sok időt töltöttem a nagyszüleimnél a narancssárga bútorok között, a pálmafás poszter alatti kanapén. Náluk lehetett tévére elaludni, ami jó volt, egyszerűen nem megy csendben. Kínszenvedés, ha nem megy valami ismerős hang a háttérben, és kussban, a kattogás közepette próbálsz arra koncentrálni, hogy ne koncentrálj semmire. A másik nagy előnye az ott töltött időnek, hogy ehettem sült krumplit, rántott dolgokat és csipszet két pofára, amiktől rendre hánytam.

Nem voltam ott, amikor a nagyanyámra végül az utolsót sújtotta a vénember, majd végzett magával, mert nélküle sem bírta. Egyikük temetésére sem tudtam elmenni. Meg suliba sem két hétig.

Nem, szerintem ezt ne boncolgassuk tovább. Szóval sok fiú barátom volt. A hangsúly a baráton van. Nőként csak mértékkel szerettek, inkább emberként; „te jobbat érdemelsz” típusú sajnálkozó, ám kétoldalú szükségletet kielégítő szeretet volt ez. Amikor felnézel az égre, látsz egy szép csillagot, de hirtelen a teljes Göncöl is kirajzolódik, és az a csillag továbbra is szép marad, de ki a faszt érdekel a Göncöl mellett, ugye? Így tündököltem konstellációmentesen, de elfogadtam, mit tehettem volna mást.

Értettem én, ne viccelj, nem hibáztattam senkit, ha belenéztem a tükörbe, engem sem fogott el a vágy a látványomtól, kék szememet szerettem egyedül.

Hordtam a szivacsos melltartót, de utáltam ezt a kirakatot. Ha az üveg betörik, márpedig minél közelebb feszülsz neki, annál valószínűbb, hogy ez megtörténik, akkor úgyis láthatóvá válik, ami odabent van. Ráadásul kit akartam átverni? Marta a húsomat a drót, folyamatosan igazgattam, hogy ne akadjon a bordámba. Ha lenéztem a felpumpált, de kosárban lötyögő mellemre, jobb esetben elfogott a röhögőgörcs. Rosszabb esetben a sírás. Anyám néha elővette otthon, és két ujjával a magasba emelve azt kérdezte: Ez meg mire jó neked? De azért nem dobta ki.

Ne haragudj, hogy csendben maradtam, sosem szoktam, csak elgondolkodtam egy kicsit. A gyógyszerből amúgy van még? Nem mostanra, három óra múlva kellene, amikor elmúlik a hatása.

Emlékszel? A kilencvenes évek a nagy hamisítványkorszak volt, szőrmentén említettem már.

A szüleimtől kaptam a Dubwil hátizsákom, a kamu, 100 egyforma Tetris játékos game boyom, de már magamnak vettem gimiben a márkátlan, fröccsöntött, vaskos sportkarórát a vékony csuklómra és a zárjegymentes Priluki cigarettákat a piacról. Mindegyik megszolgálta a funkcióját, de mégsem volt eredeti. Ha ránéztél, tudtad, hogy ez nem az. Amint a környezetedben akadt olyan, akin eredeti volt, folyamatosan ficánkoltál. Fájdalmasan élesen érezted, hogy csupa görcs, erőlködés vagy. Viszkettem tőlük, de hordtam, szívtam őket, nem tudtam mást tenni. Én voltam a kafkai Josef K. a per előtt.

Mennyire jó lett volna, ha nem félek a fűtől!

Jaj, Istenem, el kell meséljek neked egy sztorit, sosem ezt mondom el a gimis évekről, de ez az, ami elsőre eszembe jut.

Állunk a folyosón, hatalmas üvegablakok voltak a gimimben, alattuk fakkokban terültek el padok, ide bújtak el sokan smárolni. Bal kéz felől pedig egy steril, piszkosfehér fal. Pistit páholják a fal mentén, anyázzák, kinevetik, teljesen értelmetlen sületlenségeket vágnak hozzá. Páran felém is néznek, ezért én is elröhögöm magam, és azon morfondírozom, vajon hol lehet épp akkor az első nagy szerelmem, tudod, a plátói, bejött-e suliba, vagy beteg, kikkel lóg szünetben, hétvégén jön-e a diszkóba? Végignézek az egyik lányon, aztán magamon, majd Pistin, akit eddigre békén hagytak, gyöngyözött a homloka, izzadságfoltok éktelenkednek az ingjén, és beugrott: én is olyan vagyok, mint ő, csak megúszom? Pisti feje vörös volt, de egy szót sem szól, csak elsomfordált.

Mennyire szakadt vagyok.

III.

A tinédzserkor nehéz, ilyenkor mindenki bizonytalan magában, másokban, a testében, a működésében – jó, hogy mondod. A hormonok tánca pedig a szakadék szélére visz, a párosítások csak azon múlnak, a szakadék azonos szélére sodródtok-e. Hú, lírai magaslatokba emelkedtél, doki, de nem helytálló. Ragyogó külsővel, ellenállhatatlan kipárolgással a szakadékról is leugrik érted az a nyomorult, ha úgy érzi, a mélyben találkozhat veled.

Teó már 42 éves volt, amikor megismerkedtünk, mégis így viselkedett. Pofonokat osztott, miközben pofonokat kapott egy angyali, ellenállhatatlanul párolgó nőtől. Az ő elsőjétől.

De nem szaladok előre, szórakoztatlak a szilánkokkal, amiket közben magamon végig karistolok. Nem, dehogy, nem szükséges megállnunk, ne viccelj. Szeretnék túllenni ezen. A fájdalomról amúgy sokan elfelejtik, hogy jó, mert nem közönyből táplálkozik, szóval ne parázz!

Teó is bebizonyította, az anyám is, sőt jómagam is, hogy a hormonok tánca életünk végéig bálokat rendez bennünk. Meglátod azt, aki neked az első, belül valami remegni kezd a gyomrodban, szorít az ágyékod, torkod furcsán és melegen összeszorul, és hiába minden, amit a pszichológusod mondott, amit Márai már megírt, amiről filmek ezrei születtek, nem tudod a bált berekeszteni. Ezt nem lehet megjátszani, nem lehet titkolni, amikor te és ő egy légtérben veszitek a számodra nehéz levegőt.

Kivéve, ha az egyik félnek ez egy gazdatesti játék. Valódi test híján egy másikkal csillapítja magát, amíg lehet. Mert kell neki a melegség, amit az áraszt felé. Kiszívja belőle. Látod, ez különböztet meg engem és Teót. Én sosem tudnék ilyen pióca lenni.

{*} Bajnokok reggelije, ford.: Békés András.