részlet

© Steigervald Krisztián, 2023

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2023
www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő: Korentsy Márta
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Szerkesztő: Helfrich Judit
Korrektor: Friedrich Zoltán
Borító: Földi Andrea

ISBN 978 963 609 072 2

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalomjegyzék

Újra itt

I. rész: Generációzás 2.0

1. Hogyan reagáljon az író?

2. Generációk harca – Hogyan értsük meg egymást?6

3. Hídépítés a generációk között

4. Egy globálisan új kultúra

5. Különbözünk egyáltalán?

6. Ahogy fent, úgy lent – Az online tér leszivárgása a „valós” életünkbe

7. Kell-e állandóan dicsérni?

8. A jelen generációs értelmezése

9. Na de hova rohanunk?

10. Don’t hate the player, hate the game

11. Tanulni a 21. században

12. Bezzeg a mi időnkben!

II. rész: A figyelem

13. A figyelmetlenség kultúrája?

14. Kétezer-hatszáztizenhét

15. Nem a te hibád!

16. Szemkontaktus

17. Használjuk, de mennyit?

18. Figyelés önmagunkra

19. Z generációs kapcsolódás: cyberén vs. valós én

20. Gyermeki figyelem

21. 10/6

22. A figyelem és a munka

23. Miért sportolj?

24. A figyelem és az alvás (hiánya)

III. rész: Tanult képességeink

25. Alfa és Z generáció, avagy a választás kényszere

26. A várható élettartam hatása a képességeinkre

27. Önállóság és felelősségvállalás

28. A vágyakozás és a várakozás képessége

29. Memória a 21. században

30. Az olvasásról generációs tekintetben

31. Az alkalmazkodás és együttműködés képessége

32. Generációs kommunikáció

33. Hídépítés a generációk között – az iskolában

34. Hídépítés a generációk között – a tanárok oldaláról

35. Szóval akkor mit is tanulhatunk egymástól, egymásért a 21. században?

Ennyi volt (Zárszó)

Lucának és Ábelnek

örök szeretettel

Újra itt

Országos sztrájk volt Nepálban. Ez ott azt jelenti, hogy szinte senki sem dolgozhat, amit szigorúan ellenőriznek is a lázadók. Nepáli ismerősömmel valahogy mégis sikerült egy taxist találnunk, aki elvállalta, hogy elvisz minket Katmanduból Pokharába. Többórás ez a túra, úttalan utakon. Nem telt el egy óra sem, amikor leintett minket egy kedvesnek tűnő társaság. Gondoltam, a taxis ismerősei lehetnek, hiszen annyira kedélyesen köszöntötte őket. Részükről viszont egészen meglepő és brutális volt a válasz: egy balegyenes a sofőrünk szemébe. Ekkor már éltem a gyanúperrel, hogy talán mégsem barátok. De meghökkenni sem volt időm, mert új ismerőseink az ablakon keresztül kirángatták a sofőrt, majd nekiálltak ütlegelni az autó mellett.

Lassan, feltűnés nélkül szálltam ki a piciny kocsiból, elfogadva a sorsomat, hogy Magyarországtól több ezer kilométerre, a semmi közepén fognak agyonverni olyan nepáli maoista lázadók, akiknek a létezéséről odáig nem is tudtam. És a – szerintem – főnök férfi meg is indult felém. Mit tegyek, mit tegyek? – pörgött az agyam, ám a pániktól beszűkült tudatom képtelen volt annyira gyorsan gondolkodni, mint ahogyan a vezér mozgott. Már ott is van előttem, lendül a karja… ééés nyújtja felém mosolyogva a kezét, kellően jó angol kiejtéssel: „Üdvözlöm, uram, ne haragudjon, de ez a taxis egy sztrájktörő, meg kell büntetnünk, elnézést kérek, hogy ilyen szituációba keveredett. Kérem, nyugodtan folytassa az útját, csak sajnos az autó nélkül. Minden jót!”

Ha nem állt volna előttem többórás gyaloglás a kietlen és számomra vadidegen nepáli vidéken, barátokként válhattunk volna el…

Jó pár évvel ezelőtt, még meggondolatlan fiatalként jártam Nepálban (azon belül is Katmanduban és a Himaláján). Szinte teljesen felkészületlenül mentem, így pillanatok alatt elképzelhetetlen kulturális sokk hatalmasodott el rajtam ebben az igazi ázsiai közegben, amely nagyon gyorsan ráébresztett arra, mennyire nincsenek egyetemes igazságok az életemben. Megértettem, hogy a korábbi „fixa ideáim” valójában csak az én igazságaim, s hogy amit képzeltem vagy megtapasztaltam a világból, az nem feltétlenül a valóság.

Napokig enni sem mertem az ottani ételekből, annyira bepánikoltam a környezettől, a látottaktól, a szegénységtől, az embertömegtől, a higiénia teljes hiányától, a rengeteg beteg embertől az utcán, egyszóval a tőlem oly távoli és szokatlan kultúrától. Ezt csak tetézte, hogy „elfelejtettem” beoltatni magamat minden ellen is, így látszólag teljesen védtelenül vágtam neki az útnak. Nem csoda, hogy napokig el sem hagytam a hotelt,1 ahol megszálltam, csupán a hatalmas tetőteraszon üldögéltem, olvastam, és néztem a (számomra) félelmetes katmandui forgatagot.

Pár nap múlva aztán összeszedtem minden bátorságomat, és kimentem az emberek közé. Hogy, hogy nem, véletlenül pont találkoztam egy arra sétáló magyar párral, akik aztán rengeteget segítettek abban, mit ehetek, és mit nem: megtanították nekem, hogy ami sütve van, azt lehet, ami nyers, azt nem. Gyümölcsöt csak olyat, amit nem kell kívülről megmosni. A palackos víz oké, a tej még véletlenül sem. Ha ezeket betartom, nem lehet semmi baj.

Új tudásommal felvértezve némileg nyugodtabban tértem vissza a szállodába, a tetőteraszomra, ahol aztán a házinéni rettenetesen megsajnált, hogy ez a szerencsétlen fehér ember már napok óta csak itt ül magányosan, étlen-szomjan, úgyhogy gondolta, meglep, és kedveskedik nekem egy nagy bögre nepáli teával. Felöntve jó sok friss tejjel. Már messziről kiszúrtam, ahogy jön felém mosolyogva, s nőttön-nőtt bennem a pánik, hogyan is utasíthatnám vissza az európai ember számára oly halálos mérget – aztán odaért, és ellentmondást nem tűrően a kezembe nyomta a bögrét. Semmi baj, gondoltam, majd ha arrébb megy, az egészet kiöntöm a bukszusba.

– Namaste2 – mondta, és nem mozdult, csak továbbra is barátságosan mosolyogva várta, hogy elfogyasszam az italt. Noszogatásképp néha bólintott egyet, egyre sürgetőbben.

Nem volt mit tenni, meg kellett innom a teát a bűneim miatt, mint Olenna Tyrellnek3 a bort. Persze akkor még nem ismertem a Trónok harcát, így én közel sem olyan bátran álltam neki kortyolgatni a nepáli nedűt, mint az említett karakán idős hölgy. Miután kiittam az egész bögrével, a házinéni elégedetten vette el a poharat, biccentett, és elsétált. Én pedig magamba roskadva vártam a hatást, ami csak nem akart jelentkezni. Konkrétan semmi bajom nem lett a teától sem perceken belül, sem órák múlva, de még másnap sem.

Az élmény hatására aztán eszembe jutott, hogy mi van akkor, ha mégsem igaz mindaz, amit gondoltam erről a világról. Hogy esetleg kíváncsi is lehetnék rá, megismerhetném kicsit jobban a tetőteraszon kívül is, ha már idáig elutaztam.

Így történt, hogy a következő heteket egyre felszabadultabban, boldogan, tapasztalatokat szerezve töltöttem el, s nem törődtem azzal, hogy a sokkoló kultúra körülöttem egy cseppet sem változott meg. Az egyetlen, ami (aki) megváltozott, az én voltam. Mert rájöttem, hogy az én kultúrám, ahonnan én jövök, se nem jobb, se nem rosszabb, mint a nepáli. És hogy ez a részben buddhista, részben hindu világ sem jobb vagy rosszabb, mint a miénk.

Csupán más.

Ezután hazajöttem a multinacionális közegembe, és konkrétan két nap alatt visszacsúsztam a korábbi életembe, újra felvéve a munkaalkoholista fonalat, belevetve magam mindabba a képességbe, értékbe, tevékenységbe, ami ott, a Himaláján nem is létezett, vagy legalábbis nem volt rá egyáltalán semmi szükség.

De amikor kicsit megálltam, nem értettem a dolgokat. Nem fért a fejembe, hogyhogy csak ennyire stresszesen lehet dolgozni (én nem tudtam másképp, így másokban is ezt láttam), minek zizegek reggeltől estig folyamatosan, vagy hogy miért van körülöttem ennyi baljós dolog… Mígnem hirtelen eszembe jutott a Himalája, ahol ilyenek nem voltak.

És eldöntöttem, hogy elkezdek mélyebben foglalkozni életünk dolgaival úgy, hogy

az én eszközeim a generációk lesznek.

Rajtuk keresztül mutatom be azt, mennyire más a világa (és így az igazsága, a tapasztalata, a földi valósága) annak, aki 1960-ban vagy 1980-ban, esetleg 2000-ben látta meg a napvilágot – ahogy másmilyen Nepál, és másmilyen Magyarország is. Hogy mindez oda vezet, hogy különbözik a lojalitás, az alázat, a tisztelet vagy akár a felelősség jelentése, tartalma az egyes időszakok szülötteinek a számára. Eltér a motivációjuk, a hatékonyságuk, a karriertervezésük, mást jelent nekik a pontos idő, a hűség mibenléte, még köszönni sem ugyanúgy köszönnek. Máshogy értik a szavakat, sőt más szavakat is használnak, és mást látnak meg maguk körül a világból.

És annak dacára a generációkon keresztül beszélek, hogy tudom, sokak szerint nincsenek is generációk, generációs különbségek pedig végképp; hiszen amióta ember az ember, mindig is másképp álltak hozzá az élethez a fiatalok és az idősek. És, állítják többen, nem attól vagyunk hasonlóak vagy különbözőek, hogy mikor születtünk, különben a horoszkóp is igaz lenne.

Nem győzött meg ez az okfejtés, hiszen lassan huszonöt éve kutatom a generációkat. És mivel az utóbbi időben egyre gyakrabban találkozom olyannal, hogy emberek – legyenek idősek vagy fiatalok – valamiért kritikusan szemlélik saját magukat másokkal összevetve, szerintem érdemes is, kell is foglalkozni ezzel a témával. Persze ez sem új dolog: az „elszaladt mellettem a világ” és az „én már nem tudom követni a mai újdonságokat” fordulatokat korábban is lehetett hallani. Most viszont egyre többen a saját képességeiket vonják kétségbe. „Mintha egy gyorsvonaton utaznánk, ami egyre gyorsabb és gyorsabb, folyamatosan csatolnának fel rá előre vagonokat, miközben én az utolsó vagonban ülök, és képtelen vagyok előremenni” – mondta nagyon találóan egy riporter nekem egy tévéinterjú során.

Nos, egész jól érezte.

A legnagyobb generációs különbség ugyanis a képességeinkben keresendő.

Azokban, amiket gyerekként megtanulunk – és még inkább azokban, amiket nem. Nem mindegy ugyanis, hogy valaki 1972-ben vagy 2013-ban született-e.

Mert nagyon más gyermekkort kaptunk mi, és nagyon mást adunk a csemetéinknek. Nem volt jobb vagy rosszabb a régi, és nem jobb vagy rosszabb a mostani. Csak döbbenetesen különbözőek. És ez a más gyerekkor, ez a más környezet értelemszerűen másra is neveli az utódainkat. Hiszem: ha ezt jobban megismerjük, egy lépéssel közelebb kerülünk a megértéshez és az elfogadáshoz.

Szögezzük le: egyénileg mindenkinek a fejlődése más és más – ezt nem is vitatja ez a könyv. Minden ember egyszeri és megismételhetetlen csoda, s nem hasonlítható össze senki mással. A fejlődésünkre a generációs hovatartozáson kívül – többek között – az van hatással, hogy hol és hogyan születtünk, mit kaptunk a szüleinktől, hogyan nevelt minket apu és anyu, milyen egyéni képességekkel rendelkezünk, és így tovább. De: vannak az életnek olyan területei, amelyek mindannyiunkra hatnak az alapján, hogy milyen időszakban vagyunk a leginkább fogékonyak, vagyis mikor vagyunk gyerekek. Ilyen, mondjuk, a média, a kommunikáció és a digitalizáció. Ezek már generációs tényezők.

Egyszóval szerintem van különbség generáció és generáció között. Úgy vélem, a gyermekkori környezet befolyásoló mértékétől függően ez a különbség minimum három szinten jelenhet meg:

a viselkedésben, az értékekben és az imént említett (tanult) képességekben.

A fentiek folyományaként a könyvben nyilván általánosítani fogok – mi mást tudnék tenni? Ugyanakkor az elmúlt tíz év előadásainak, tréningjeinek, pszichodrámáinak vagy épp kutatásainak a tapasztalatai azt mutatják, hogy ez az általánosítás gyakran rengeteg embernek segít – ha neked pont nem fog, azért még nem kell dühösnek és elutasítónak lenned. Gondolj arra, hogy te vagy a szerencsés kivétel! És próbáld elfogadni, hogy a család, a társadalom vagy a korszak, amelyben élnek, a maga szokásainak megismertetése és tanítása révén neveli a gyerekeket, és ez a tágabb nézőpont. Úgy növünk fel mindannyian, hogy gyerekkorunkban elsajátítjuk a minket körülvevő társadalom értékrendjét, viselkedésmintáit, tudását, elvárásait, és a saját viselkedésünket összhangba hozzuk velük. Ebben pedig hatalmas változás volt megfigyelhető az utóbbi hatvan-nyolcvan évben, ami megragadta az embereket, és elkezdtek ők is változni. Nem lettünk sem jobbak, sem rosszabbak, csak mások. És ez a változásunk nagyon sok mindenre kihat – a családra éppúgy, mint a tanulásra, az iskolára, a társadalomra, a munkahelyekre.

Ilyesmikről fogok ebben a második könyvemben mesélni.

I. rész Generációzás 2.0

1. Hogyan reagáljon az író?

Viszonylag sokat járok könyvesboltba. Az egyik személyes kedvencem egy kis budapesti üzlet. Konkrétan egy egyszemélyes boltocska, amelyben az eladó mellett két vevő már nagyon nehezen fér el. Így nem csoda, hogy sokszor egyedül vagyok ott – ilyenkor kicsit beszélgetünk a fiatal kereskedővel. Legutóbb megkérdeztem tőle, hogy éppen mit olvas. „Az ember könyvét – felelte. – Adam Rutherfordtól. De tegnap a Nyugaton a helyzet változatlant olvastam.”

Meglepődtem, hogy ennyire gyorsan ér a végére a könyveknek, bár végül is nem lenne csoda – egész nap körül van véve ennyi művel, miközben vevő azért olyan gyakran nem zavarja meg. Kiderült viszont, hogy nem így van: jellemzően minden könyvből egy-két fejezetet bír elolvasni, utána megunja, és félreteszi őket. „Régebben nem így volt – állította –, de ma már képtelen vagyok belemerülni egy témába.”

Egy pici könyvesboltban dolgozik. Elhivatottság nélkül ezt nem lehet. És mégsem képes arra, hogy kellően belemélyedjen egy-egy könyvbe annyira, hogy sikerüljön túljutnia az első néhány fejezeten.

Ahogy elkezdtem foglalkozni az elmúlt időszakban a témával, úgy futottam bele folyamatosan ugyanilyen történetekbe angol, kanadai vagy épp amerikai írók könyveiben. Általános vélemény, hogy valami történt a világban az emberekkel, elsősorban a figyelmi képességünkkel, azon belül is a tartós figyelemmel. Magukat olvasottnak tartó emberek vallották be, hogy ma már képtelenek elolvasni akár a kedvenc regényüket is, annyira nem köti le őket az írott történet. Tudósok, kutatók, pedagógusok írták meg, milyen nehezükre esik az olvasás, ami valaha szórakoztatta és kikapcsolta őket. A koncentrált mélyolvasás átalakult felületes információkereséssé, amire sokkal gyorsabb és kényelmesebb megoldást találnak például a laptopjukban. A könyvre nincs idő és nincs kedv.

Akkor minek írunk könyvet? Elolvassa valaki? Az asztalom most is éppen tele van kötetekkel, gyorsan megszámolva éppen tizenöt darab tornyosul a gépem mellett. Tehát legalábbis valaki biztosan megveszi őket…

Aztán eszembe jut, hogy az első könyvemből, a Generációk harcából is elképzelhetetlenül sok fogyott, amiért nem tudok elég hálás lenni az olvasóimnak. Ráadásul rengeteg visszajelzés is érkezett az elmúlt három évben – akár online, akár élőben az előadásaim alatt-után. Tehát van, aki olvas is. Jó, ugyanez derül ki a statisztikákból,4 amelyek szerint minden második honfitársunk olvas valamilyen rendszerességgel könyvet.

De úgy látszik, másképp. Talán kevésbé koncentráltan, kevésbé kitartóan. Például egy átlagos amerikai 2017-ben mindössze napi tizenhét percet töltött olvasással, miközben naponta két és fél, három és fél órán át nézte a mobilját – ez az érték azóta minden bizonnyal változott (és nyilván nem az olvasás előnyére). A világunk tele lett gyorsan és látványosan elérhető információval, mi pedig profi „ingerfalókká” váltunk. Ez aztán megváltoztatta az eddigi olvasási képességeinket, és átalakította a figyelmünket. Az amúgy is véges információbefogadó képességünk visszaesett, mikroszintre mérsékelve az értelmezhető mennyiség határát.

Ezeket a folyamatokat egy generációkkal foglalkozó írónak nem csupán el kell fogadnia, hanem alkalmaznia is kell. Ezért úgy döntöttem, hogy azzal a könyvvel

reagálok erre a képességváltozásra,

amit te, az olvasóm most a kezedben tartasz. És nemcsak a tartalomban, hanem a kivitelezésben is: kifejezetten rövid, már-már „online hosszúságú” fejezetekben foglaltam össze a gondolataimat, nem elvárva, de bízva abban, hogy ha újra betérek a kicsiny könyvesboltba, akár öt-hat fejezetet is sikerül elolvasnia a fiatal eladónak jelen munkámból…

Mindezt úgy, hogy a mostani kötetben elhelyeztem néhány generációs gyöngyszemet: gyerek- vagy fiatalkori humoraknákat, egy-két olyan utalást, amelyeket csak azok fognak igazán jól megérteni, akik az enyémekhez hasonló generációs élmények mentén nőttek fel. De talán így felkeltik az újabb nemzedékek néhány tagjának a figyelmét is, és akkor ők a könyv olvasása helyett (na jó: mellett) alaposabban utánanéznek, hogy mik is voltak ezek. Én ilyenkor azt szoktam mondani, hogy a magam részéről már építettem egy generációs hidat. Ha te is követed a példámat, és építesz egy újabb hidat, akkor közelebb kerülhetünk egymáshoz. Hiszen nem az a cél, hogy feladjuk a múltbeli generációs értékeinket. Ha lefordítjuk őket 21. századi nyelvre, Z generációs platformra, akkor sokkal könnyebben eljutnak a következő nemzedékek képviselőihez.

Mindig ezt mondom én is, mint Mrs. Lipton…5

2. Generációk harca – Hogyan értsük meg egymást?6

Egy nagyon kis település vendége voltam, ahol helyi vállalkozóknak tartottam előadást generációs témában. Egy hatvan feletti cégtulajdonos kért szót, hogy elmondja, náluk hogyan zajlott a cégen belüli generációváltás.

De itt nem állt meg, és elkezdett az érzelmeiről, élményeiről is mesélni. Most negyven körüli fiának adta át a céget néhány éve, és erre régóta készült. A talpig vállalkozó úr eredetileg hentesként dolgozott, de álmai netovábbja volt, hogy a fiának diplomája legyen – hogy neki már könnyebb legyen az élete. Úgy mondta, hogy „belső kényszert” érzett a taníttatására.

A fia végül tényleg szerzett diplomát kereskedelemből, és nagyon jól viszi a céget. Viszont azt már nem tudja, hogyan kell a karajt kicsontozni. Az a tudás, amelyre eredetileg alapította a vállalkozását az édesapa, már csak neki van meg, a fiának nem örökítette át. Nem mondta ki, de látható volt, hogy ezt rettenetesen fájlalja. És a végén jött – mint mindig – a slusszpoén. A harmadik generáció, az unoka, a jövendőbeli lehetséges utód már az átlagon felüli sikeres család sarjaként Londonban tanul menedzsmentet… Vajon vissza fog térni valaha a kis vidéki boltba?

Az életkori sajátosság és a generációhoz való tartozás közötti különbségről a következő fejezetek részletesebben szólnak, ezért most csak gyorsan nézzünk rá, milyen generációkat is különböztetünk meg jelenleg Magyarországon:

- az 1945 előtt született veteránok, avagy csendes generáció,

- az 1946–1964 között született baby boomer generáció,

- az 1965–1979 közötti X generáció,

- az 1980–1994 között született Y generáció,

- az 1995– 2009 közötti időszak szülöttei, azaz a Z generáció,

- valamint a 2010 után született alfa generáció tagjait.

E hat nemzedék generációs jegyei határozzák meg a társadalmi szocializációjukat: vagyis megmutatják az egy adott időszakban születettek hasonló gondolkodását és viselkedését. A generációs jegyek sok esetben egy egész életen keresztül meghatározzák ezeknek a csoportoknak a gondolkodását, míg az előttük vagy utánuk született nemzedékét nem vagy nem úgy.

Ezek alapján kimondhatjuk, hogy

a generáció az egymással nagyjából egy időben születettek olyan csoportja, amelynek a tagjai hasonló gyerekkori szocializációjuk miatt sok egyforma tulajdonságot, értéket, szokást és hasonló világlátást hordoznak magukban.

Természetesen nem csak a saját generációs tapasztalásaid alakítják az életedet, hiszen ha megnézzük a fenti felsorolást, a veteránok nem csupán a saját időszakukat, hanem az összes többi generáció időszakát is átélték. Azzal a különbséggel, hogy az ő éppen aktuális tapasztalásukat a saját gyermekkori „alapélményeik” befolyásolták: vagyis a mai nyugdíjasok az online térbe az 1940-es, 1950-es években elsajátított értékrendszerükkel, viselkedésükkel, elvárásaikkal és tanult képességeikkel (is) léptek be. A gyerekkori élmények a legerősebbek, jellemzően ezek határozzák meg az alapszemélyiséget. Hiába tapasztaljuk meg ugyanis a későbbi generációk összes élményét, a dominánsak a gyerekkoriak maradnak, a többit már az akkor megszerzett generációs szemüvegünkön keresztül nézzük, értelmezzük, használjuk.

E fiatalkori élménybázist nevezzük alapélménynek. Véleményem szerint ez az egyik legfőbb meghatározója a viselkedésünknek (természetesen az egyéni, személyes jellemzők után).

A generációs hovatartozás tehát nem korlátozódik csak és kizárólag arra a kategóriára, amelyikbe a születési évünk alapján tartozunk: az összes többi korcsoport élménye, tapasztalata színesítheti – rajtunk múlik, mit és mennyit fogadunk be azokból.

Ez alapján a generációs élmények trendek, amelyek befolyásolják, bővítik a teljes társadalom viselkedési módját, attitűdjeit, gondolkodását. Hiba volna mindezt leszűkíteni a születési évünkre.

Viszont az alapélmény nagyon erősen jelen tud lenni az egész életünkben – nyilván, hiszen mindenkinek ez jelenti a valóságot: a születésekor megtapasztalt világ, a generációs origó. A kiindulópontja a te földi utazásodnak. Ahonnan elkezdted megérteni és megtanulni az életet.

De ez a nullpont teljesen máshol van annak, aki a múlt század ötvenes éveiben vagy nyolcvanas éveiben, esetleg a 2010-es években született. Ez a három ember mást látott, mást érzékelt, és máshonnan kezdte meg a földi pályafutását.

És ha nem tudatosítjuk, hogy az origók máshol vannak, ráadásul nem jobbak vagy rosszabbak a másikénál, csak mások, akkor nagyon könnyen beleragadhatunk a saját generációs igazunkba. Ezt hívjuk generációs csapdának: amikor egyedül azt a valóságot fogadjuk el igaznak, amellyel mi találkoztunk gyerekkorunkban – azt megtapasztaltuk, az úgy volt jó, tehát most is így kell(ene) lennie.

Viszont ezzel megkérdőjelezzük a nálunk fiatalabbak (és a nálunk idősebbek) tapasztalatát és igazságát. És ilyenkor jön az, hogy megpróbáljuk rájuk erőltetni a saját tapasztalatunkat mint egyetlenegy igazi jót. Ráadásul úgy és olyan stílusban, amilyet a saját gyerekkorunkban láttunk – függetlenül attól, hogy ez az út és stílus manapság nem értelmezhető. És abból már könnyen lehet harc.

Egy hasonló rendezvényen szintén felállt egy nagyon kedves, szimpatikus, munkában tisztességgel megöregedett úr: „Én 1955-ös születésű vagyok. Már nem mondhatjuk, hogy fiatal lennék, de még dolgozom. Ameddig bírom, dolgozni fogok. Elborzadva látom, merre halad a világ. Ez így nem mehet tovább. A mai fiatalok már nem akarnak dolgozni. Úgy pláne nem, mint ahogy mi dolgoztunk valaha. Nekünk kell megtanítani, mit hogyan kell csinálni. Hogy vegyék észre, ez őértük van. Ettől lesznek boldogok. A munkának a becsületét kell megtanítani.” Egyetértő morajlás hangzott a veterán és baby boomer résztvevők felől. Az a néhány Y és Z generációs, aki szintén ott ült, némán, picit feszengve, de megengedő mosollyal konstatálta a „bácsi” véleményét. Szinte láttam rajtuk, ahogy belül kuncognak. Igazat adtam nekik, mint ahogy igazat adtam a beszédet tartó úriembernek is. Hisz mindegyikük a saját alapélménye szerint értelmezte a jelent – az idős úr az ötvenes évekbeli, a fiatalok a 2000-es évekbeli alapélményük szerint.

Mindkettő igaz, de így, külön-külön egyik sem a valóság.

Jegyzetek

1 Itt ne egy európai értelemben vett hotelre gondoljon az olvasó, ez az épület egy tibeti szerzetesrend által fenntartott szálloda volt, amelyben naponta két órát volt áram; meleg víz akkor, ha sütött a nap; a szobai csótányok száma pedig magasabb volt, mint a… Szóval rengeteg volt belőlük.

2 Indiai/nepáli köszönés, jelentése: ’meghajlás, hódolat, tisztelet’. Bárkinek szólhat: gyereknek, felnőttnek egyaránt.

3 A Trónok harca című HBO-sorozat egyik karaktere, akinek egy pohár halálos mérget tartalmazó bort kellett meginnia a 7. évad 3. epizódjában.

4 PIÜ–TÁRKI-kutatás a könyvolvasási és könyvvásárlási szokásokról, 2020; lásd https://www.tarki.hu/sites/default/files/2020-09/TARKI_olvasas2020_tanulmany.pdf. (Az utolsó letöltés ideje: 2023. április 11.)

5 Itt is van az első ilyen generációs gyöngyszem: „Maga is ezt mondja mindig, ugye, Mrs. Lipton?” – jellegzetes idézet a Csengetett, Mylord? című angol sorozatból.

6 Mivel a generációs elmélet alapjairól már részletesen volt szó a fenti című első könyvemben (Budapest, Partvonal Kiadó, 2020), ez a fejezet rövidített kivonata az ott leírtaknak.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
DM Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0