ELSŐ RÉSZ

A tél már javában Ködhalom ajtaján dörömbölt. A falunevet viselő tábla magányosan üdvözölte a hegyi utak felől érkező vendégeket. Ködhalom. Arra már senki sem emlékezett, ki adta a parányi településnek ezt a nevet, de abban egyetértettek, hogy találóra sikeredett. Ködhalom ködbe burkolózott, és titokzatos volt. Magas hegyek rejtették el, távol az emberi zsivajtól, akár egy kiközösített gyermeket, akinek a társaságát senki sem keresi. Parányi ékszer, mondogatták néhányan azok közül, akik itt éltek. Világ a világban.

Amikor a férfi leparkolt a kastélyszálló hóval borított autói között, a tél már teljesen birtokba vette Ködhalmot. Az erdő elcsendesedett: az állatok menedéket kerestek a fagyos szelek elől, és némán, reményvesztett türelemmel várták, hogy a rideg évszak egyszer végre továbbálljon. A falu lakói, akik a csontig hatoló széllökések elől menekültek házaikba, már hónapokkal korábban feltöltötték készleteiket: tűzifa, meleg ruha, konzerv és gyertya sorakozott a kamrákban. Ők tudták, a bőrük alatt, a zsigereikben érezték, hogy itt a tél nem játék – Ködhalomban az ember könnyen a természet martalékává válhat.

A férfi összehúzta magán a vastag kabátot, és ráérősen végigpásztázta tekintetével a kastélyszálló égbe szökő tornyait. A vörös téglák komoran meredtek a felhők felé, az apró, boltíves ablakokból sűrű sötétség áradt. Ahogy a tekintete végigvándorolt a távolba vesző, rejtett zugokon, különös érzés kerítette hatalmába: mintha a kastély beszélne hozzá, üdvözölné ezeréves barátját, és arra kérné – vagy inkább követelné –, hogy fáradjon beljebb. A férfi engedelmeskedett a kastély néma óhajának. Ahogy a cipője orrát lassacskán elnyelte a hó, a szíve vad zakatolásba kezdett. Hát itt van, végre megérkezett álmatlan éjszakáinak színhelyére. Behunyta a szemét, és hagyta, hogy a képzelete szárnyra kapjon, és elrepítse abba a régi világba, ahol gondtalan gyerekzsivaj vidám hangjai úsztak a levegőben. Mikor újra felpillantott, az egyik ablakban mozdulat villant. A szíve kihagyott egy ütemet, ahogy meglátta az üvegen megelevenedő fiatal fiú vakmerő pillantását. A férfi látta a gőgös, mégis meleg vonásokat a fiú arcán, a félmosolyt, a fénylő szempárt. A kacérkodó tekintet azt üzente, hogy sokáig volt távol, túl sokáig hagyta egyedül a múlt fájdalmas fogságában. Hiszen ők ketten, a fiú és a férfi, barátok voltak egykoron. Gyerekek, akik közös kalandba vágtak. Ám míg az egyikük felnőtt, a másikuk itt ragadt Ködhalomban.

Hogy megőrizze az emlékeket.

Hogy rá várjon.

Hogy kísértsen…

A férfi remegő kézzel törölte le a szeme sarkában megülő könnycseppeket. A lábai ólomsúlyúvá váltak. Már épp szóra nyitotta volna a száját, hogy üdvözölje a fiút, hogy elmondja neki, mennyire sajnálja, hogy esedezzen a megbocsátásáért, mikor az emlékfoszlány kínzó üvöltéssel szertefoszlott az üvegen. Nem maradt ott semmi, senki, csupán egy régies ablak, egy széttöredezett emlék maradványaival. A fiú újra magára hagyta.

A percek némán csordogáltak. A férfi üres tekintettel meredt az ablakra, miközben a hópelyhek lassan lecsúsztak a sima üvegfelületen. Mintha egy láthatatlan erő megbéklyózta volna a testét, arra kényszerítve, hogy tovább kutassa a fiút. De ő már nem volt sehol. Csak köszönteni akarta…

A férfi támolyogva megmarkolta a fogantyút, és hangos csilingelés kíséretében belépett a szállóba. Az előtér levegőjét a sütemény és a fenyőfa édes, ünnepi illata lengte be. Az asztalon cicomás masniba kötött ajándékok sorakoztak, amelyek közül néhányat felbontottak a kíváncsiskodó vendégek. A padlót csomagolóanyag apró darabkái borították. A férfi világéletében vágyott rá, hogy bentről is megcsodálhassa Ködhalom titokzatos szállóját. Látni kívánta, valóban olyan magasztos-e, mint ahogy gyerekként elképzelte. Akkoriban gyakran lófrált errefelé; elsétált az épület szárnyai előtt, majd felnézett az ablakaira. Olyanok voltak, akár a szemek, amelyek a falut pásztázták. Odabent azonban sosem járt. Egészen mostanáig. Kiélvezte hát a pillanatot, és alaposan szétnézett. A tágas hall vidám színekben pompázott; a mennyezetről sok száz apró kristállyal ékesített csillár lógott alá, a falakon pedig bekeretezett fényképek sorakoztak, megörökítve a kastély hajdani, kezdetleges formáját. Ahogy közelebbről is megvizsgálta őket, az a különös érzés kerítette hatalmába, hogy a fotók némelyike idősebb, mint ő maga. Továbbhaladva észrevette, hogy a mennyezetet régies freskók borítják, amelyek a pult fölé függesztett antik festményekkel együtt hűen idézték meg az elfeledett idők békés, sajátos hangulatát.

– Kellemes napot kívánok! – köszöntött rá vígan a recepcióslány.

Szélesen mosolygott, mintha egy régi jó barátot üdvözölne. Nagy, kerek szemei kedvesen felragyogtak a lámpa sápadt fényében.

– Önnek is szép napot! – felelte az idős férfi, akit megnyugtató érzéssel töltött el a lány barátságos hangja.

A botjára támaszkodva ráérősen odabicegett a pulthoz, és közelebbről is szemügyre vette az elnyűtt vendégkönyvet. Meglehetősen vaskos volt, mégis alig akadtak benne üres oldalak. A látogatók boldogan jegyezték fel benne a távozáskor felmerülő gondolataikat. A legfrissebbet egy Zoltán nevű fiú írta bele. A keszekusza betűk között gyermeki firkák bújtak meg: két ház, egy napocska és három pálcikaember kelt életre a lapon.

– A kölykök inkább rajzolni szeretnek – szólt oda a hölgy derűsen, mikor észrevette, min somolyog. – Régebben nagy divatjuk volt az időkapszuláknak. – A hölgy kivette a férfi kezéből a kötetet, és visszalapozott az elejére, amelynek oldalán egy majd’ tízéves iromány árválkodott. – A vendégek imádtak levelet írni a jövőbeli önmaguknak, amit persze később sohasem olvastak el – nevetett. – Ma már többnyire csak unaloműzésre használják, míg itt kell várakozniuk a kijelentkezésre.

– Kedves gesztus – sóhajtotta a férfi keserédes fájdalommal az arcán.

A recepcióslány egyetértően bólintott.

– Önnek miben segíthetek? – kérdezte kisvártatva.

– Nos, egy korombeli hölgyet keresek – fogott bele a férfi. – Egy kedves közös ismerősünktől azt az információt kaptam, hogy itt dolgozik a kastélyszállóban. Ha minden igaz, e percekben is valahol a közelben lehet – tette hozzá, majd bátortalanul szétnézett.

– Szabad megtudnom a hölgy nevét? – tudakolta a lány.

– Szalai Réka – válaszolta a férfi rekedten, majd hirtelen becsukta a könyvet.

– Á, Réka kisasszony! – A lány szeme felragyogott. – Szinte minden idejét itt tölti a kastélyszállóban. Nagyon kedves teremtés! Máris szólok neki…

Azzal elsietett az udvar felőli folyosó felé, s magára hagyta a férfit, aki kényelembe helyezte magát a pult mellett álló bőrfotelben. A háttérben békés karácsonyi dallamok szóltak. Egyedül maradt a portán, és ennek nagyon örült; a legkevésbé sem akarta, hogy megzavarják a különleges pillanatot.

Pár perc elteltével a recepcióslány egy aranyos idősödő hölggyel a sarkában tért vissza a helyiségbe.

– Itt is volnánk – mondta a lány, és előreengedte a nőt, aki kíváncsian végigmérte a férfit.

– Jó napot kívánok! – hajolt meg a férfi tisztelettudóan, és kezet nyújtott. A nő vonakodva ugyan, de elfogadta a kézfogást. – Mi még nem ismerjük egymást – folytatta rögtön a férfi, és érezte, hogy a nő finom, már-már elbűvölően puha bőrének érintése teljesen megbénítja. Aztán egy örökkévalóságnak tűnő másodperccel később erőt vett magán: – Elnézést kérek, amiért ily hívatlanul magára törtem, de egy barátom azzal a reménnyel kecsegtetett, hogy talán ön a segítségemre lehet egy elfeledett történet felkutatásában.

A nő arca különös szépséget hordozott – nem a bőrének selymessége vagy a fehéren villogó fogai tették különlegessé, hanem valami nehezen megfogható kisugárzás. A tekintetében megbúvó bölcsesség szinte elbűvölte a férfit.

– Ilyenkor nem szokott ennyire havazni errefelé – szólalt meg a nő merengve, és a tájat fürkészte. A férfi követte a pillantását, amely a távolba révedt. Volt ott egy elhagyatott üveggyár valahol a házakon túl, a csillagfény kékes derengésébe burkolózva.

– Szóval a történet – fordult vissza a nő hirtelen, s száműzte a hangjában bujkáló vágyakozást. – Szeretem az izgalmas történeteket – mosolygott. – A magáé is ilyen volna, amit keres?

– Nos… – A férfi a szavakat kereste. – Izgalmas, de inkább félelmetesnek mondanám. Ami azt illeti, itt játszódik Ködhalomban. Gyerekekről szól. Csintalan, mindenre elszánt gyerekekről, akik szörnyekre vadásztak.

A dallamos nevetés visszaverődött a falakról.

– Imádom a gyerekeket – zengte a lágy hang. – A szörnyeket már kevésbé, de ha a gyerekek győzedelmeskednek a végén, akkor nem bánom.

A férfi nem akarta elrontani a nő jókedvét, hagyta, hadd járja át a gondtalan vidámság a tágas helyiséget, s csak az örvendező kacaj elültével vetette fel, hogy vonuljanak egy félreeső helyre, ahol kettesben folytathatják a társalgást.

Az alagsorra esett a választás. A férfi közben megtudta, hogy a vendégek ódzkodnak a kastély alatt futó keskeny folyosóktól, mivel lent jóval hidegebb van, és felettébb könnyű eltévedni, ha az ember nem ismeri ki magát a zárt folyosólabirintusban. A dohos járatokban bolyongva olyan érzése támadt az embernek, mintha egy kijárat nélküli útvesztőben tévelyegne; lépteik zengő visszhangot vertek, a folyosók szakasztott másai voltak egymásnak.

– Ez jó lesz – vezette be a nő egy kisebb terembe, ahol festékszag terjengett.

A férfi balról jobbra végigpásztázta a csarnokszerű helyiséget. Megállapította, hogy felújítási munkálatokat végeznek. A nőt ez láthatóan nem zavarta; előhúzott egy virágmintás pokrócot a fiókból, és leterítette a sarokba.

– Néha le szoktam jönni ide gondolkodni – mondta, mintegy megválaszolván a kimondatlan kérdést. – Itt könnyebb a csend.

– Valóban – értett vele egyet a férfi, és odakuporodott a pléd szélére.

A kezük egy óvatlan pillanatban összeért. Ismerős volt a nő bőrének tapintása, az apró pihék, melyek felfutottak egészen a könyöke domborulatáig. A férfi hirtelen azt kívánta, bárcsak a másodperc örökké tartana, bárcsak sosem múlna el.

– Meddig kell visszarepülnünk a múltba, hogy rátaláljunk a maga történetére? – kérdezte a nő, mire a férfi szégyenlősen elfordította a fejét.

– Pontosan ötven évvel ezelőttre – hangzott a felelet.

– Ötven évvel ezelőttre – ismételte meg a nő, és maga elé révedt. – Úgy sejtem, hogy a maga szörnye az üveggyár romos épületei közt, a falu túloldalán bujkált, és egy csapat fiatal fiú azt találta gondolni, hogy jó ötlet a felkutatására vállalkozni.

Halk kacagás. A férfi mosolyogva bólintott.

– Pontosan úgy van, ahogy mondja.

– A főhősünket Dávidnak hívják – fogott bele a nő, mintha nem is lenne kérdéses, hogy a férfi melyik história miatt érkezett a faluba. – Hatodikos volt – folytatta –, és utált költözködni. Igen… Talán úgy kezdeném a történetet, hogy a költözködéssel járó hercehurcát ki nem állhatta…

Első fejezet

Ködhalom

Dávid tiszta szívből utált költözködni. Jobban gyűlölte, mint a dolgozatokat, a házimunkát és a testvére dührohamait együttvéve, így amikor az apja egy átlagos családi vacsorázás alkalmával bejelentette, hogy menniük kell a lakhelyükről, hirtelen nem is tudta, mitévő legyen. Szeretett a nagyvárosban élni. Egy mocskos, hajléktalanoktól és zsebtolvajoktól hemzsegő utcában, egy hatodik emeleti panellakásban laktak, ahol volt egy miniatűr szobája parányi erkéllyel és gyönyörű kilátással az utcákra. Dávid tizenegy éves volt. Épphogy csak megkezdte az általános iskola hatodik osztályát, amikor az apja a pirítós majszolása közben bejelentette, hogy az életük újfent megváltozik: költözniük kell. Dávid akkor hallotta először Ködhalom nevét. Az alig pár száz fős település annyira picikének bizonyult, hogy még az iskolai atlaszban sem bukkant rá, csak annyit tudott, hogy valahol fent van a magasban, a Mátra ijesztő hegycsúcsai között. Egy elszigetelt kis falucska, távol innen.

Dávidnak volt egy testvére, a két évvel idősebb Panna, aki még nála is jobban gyűlölte a költözéssel járó megpróbáltatásokat. Pannának szép, kerek arca volt markáns vonásokkal, két hatalmas anyajeggyel a szája szegletében, világoskék szemei és pisze orra, ami az apjukat minduntalan a nagyanyjukra emlékeztette. Panna a szépségének köszönhetően hamar bebocsátást nyert a legnépszerűbb diákok szűk, elit csoportjába, és amikor világossá vált, hogy a nyüzsgő nagyvárosból egy puritán, végtelenül egyszerű vidéki koszfészekbe költöznek, bezárkózott a szobájába.

A kérdésre, hogy miért kell elmenniük, az apjuk annyit mondott, hogy környezetváltozásra van szüksége, mert belefásult a munkába. Mese habbal, gondolta Dávid, aki sejtette, hogy nyomósabb okok húzódnak meg a háttérben. Ahogy egyre gyakrabban pillantotta meg a lakóépületük előtt héjaként köröző rossz arcú alakokat, biztosra vette, hogy az apja szerencsejáték-adósságai miatt kell menniük.

Két nappal az indulás előtt Dávid elpakolta a legféltettebb csecsebecséit. A rendezkedés közben a kezébe akadt egy lista, amit még tanévkezdéskor, egy osztályfőnöki órán írattak velük, a jövőjüket firtatva – hogy ki mi szeretne lenni nagy korában. Dávid érdeklődve olvasta végig az alig pár soros macskakaparást. Az első helyre az asztronauta foglalkozást biggyesztette oda. Nem volt ez meglepő. Amerika űrprogramjának újraindításával a Holdra jutással volt tele minden, a televíziós műsorok, röplapok, újságok és közéleti híradások, bemutatva a nagyszerű küldetést, amely ismét eljuttathatja az embert a magányos égitestre. A gyerekek imádták a hősies űrhajósokat. Mikor kiderült, hogy az űrutazás nem is olyan elrugaszkodott gondolat, mint ahogy azt sokan vélték, egy világ forrongott az univerzum bűvöletében. Panna lány létére talán még Dávidnál is jobban odavolt a világegyetemért. Minden fellelhető újságcikket elolvasott a NASA kutatásairól – az idegen bolygóktól egészen a furmányos gravitációig, amelyhez az asztronautáknak is alkalmazkodniuk kellett a holdra lépés során.

Az indulásuk előtti utolsó napon Dávid elbúcsúzott a legjobb barátaitól. Nem tolongtak sokan az asztala előtt. Habár az iskolában jó néhányan kedvelték az őszinte, nyers stílusáért, amit a tanárok nemegyszer igazgatói elbeszélgetéssel jutalmaztak, mégsem alakított ki mély barátságokat az osztálytársai közt. Talán a zárkózottsága volt az oka. Nem szeretett feleslegesen beszélni, ráadásul a felkapott hétköznapi témák, mint például a háború krónikái vagy az egyre elterjedtebb zenei előadások teljesen hidegen hagyták.

Dávid apja aztán felszámolt mindent, eladta az ingóságaikat, elsimította a hatályos ügyeiket, majd a hivatalnál tett látogatásuk alkalmával felvett egy jól megpakolt fekete aktatáskát, és végleg elhajtottak.

* * *

Az út az elhagyatott vidékeken hosszúnak és szomorúnak tűnt. Mintha elveszítettek volna valami fontosat a múltjukból, szótlanul siklottak végig a kihalt, csupasz tájakon. Panna zenét hallgatott a walkmanjén, míg az anyja az ablaknak támasztotta a homlokát, és bánatosan sóhajtozott. Egyedül az apjuk bizonyult eltökéltnek. Dávid egy-egy óvatlan pillanatban elkapta a tekintetében bujkáló izgatottságot. A pillantása ilyenkor megváltozott, idegenné vált – éppúgy, mint a hajnalig tartó veszekedések után, mikor próbált úgy tenni, mintha minden rendben lenne köztük az anyjával, de valójában semmi sem volt rendben. A felnőttek rossz színészek. Elsősorban azért, mert állandóan hülyének nézik a gyerekeket, mintha azok nem lennének képesek felfogni a gesztusaikból fakadó utalásokat. Aztán azért is, mert rengeteget káromkodnak, és bizonyos szitokszavak már előre sejtetik, hogy milyen problémával kell szembenézniük: féltékenység, pénzügyi gondok, munkahelyi dili. Dávidnak kiskorában volt egy notesze, amibe feljegyezte a különböző csúnya szavakhoz köthető rejtett jelentéseket. Jó móka volt, még akkor is, ha néha egészen gyötrelmes mondanivalót olvasott ki a káromkodások mögül. Panna máshogy reagált a gondjaikra. Ő inkább hangosan sírt és üvöltözött – nemegyszer a földhöz vágta magát, hogy mindenki észrevegye a fájdalmát. Ez is jó taktikának bizonyult, bár Dávid kételkedett benne, hogy Panna tudatosan csinálta. Inkább csak sajnáltatta magát. A testvére remek manipulátor volt, aki mindig a maga oldalára állította a szüleiket egy-egy vita alkalmával. Mindemellett kifejlesztett egy tökéletes technikát kifejezetten az ő távol tartására. A „körmözésnek” nevezett trükknek az volt a lényege, hogy jó nagyra növesztette a körmét a kisujján, és mélyen belevájta a bőrébe, amikor összekaptak. Dávid gyerekkorában tele volt véres horzsolásokkal, de hiába panaszolta be Pannát, a testvére valahogy mindig megúszta a dolgot. Hogy miért? Hát mert kettejük közül ő volt a „gyengéd, megértő, illedelmes” kislány.

Lassacskán elhaladtak a kisebb városok mellett, majd következett Zúgóvár és Lélekpatak. Itt átszálltak egy rozoga távolsági buszra, és a hegyek felé vették az irányt. Az erdők gyönyörűek és titokzatosak voltak; ledobva díszes lombkoronájukat, felfedték a vadon élő állatok nyomait a végeláthatatlan messzeségben, mintha csak egy rejtett világ tárulna a szemük elé. Most már Dávid is odatapasztotta az arcát az üveghez. Igyekezett magába szívni a természet lágy mozzanatait; élvezte az utat, s a megtett kilométerekkel az izgatottság fokozatosan növekedett benne. A lelkesedése néhol ámulatba csapott át, látva, hogy ilyen pazar helyek is léteznek a világon.

A zötykölődés bő másfél óra múlva ért véget. A buszmegállóba kijött értük egy idős férfi, aki elvezette őket a faluból nyíló ösvényig, majd percekkel később megpillantották Ködhalom tábláját, mögötte pedig egy impozáns kastélyszállót, ami egy domb tetején magasodott.

– Kedélyesen üdvözlöm önöket Ködhalom nevében – recsegte a férfi, és szalutált. Alacsony, széles vállú, izmos alak volt. Dávidnak óhatatlanul az jutott eszébe, hogy a régi mondák egyik törpéje lépett elő a történet lapjai közül.

A férfi, mert talán megérezte, hogy min jár az esze, alig látható félmosolyt villantott felé. Aztán elnevette magát.

– No, ne vágjanak olyan fancsali képet, kérem! Engem Elemérnek hívnak. A falusi Tanács küldött, hogy kísérjem önöket az újonnan vásárolt házukhoz. Ha bármi kérdésük akadna az út során, nyugodtan forduljanak hozzám bizalommal.

Dávid apja viszonozta a köszöntést, és szabadkozott egy keveset a be nem tervezett késés miatt.

– Semmi gond – vágott közbe a férfi udvariasan. – A lényeg, hogy megérkeztek. A faluban már nagyon vártuk magukat. Tudják, hónapok teltek el azóta, hogy utoljára új lakók költöztek ide. Nem sűrűn bővül a község mostanában. Sajnos egyre kevesebben vagyunk.

– Egyre kevesebben? – kérdezte Dávid anyja.

– Sok az idős – mondta a férfi. – És a telek hosszúak. Hidegek. Gondolom, érti.

Dávid meg mert volna esküdni rá, hogy az anyja egészen más válaszra számított.

– Biztosíthatom önöket, hogy imádni fogják az új életüket Ködhalomban – sietett a megnyugtatással Elemér. Egy kacsintás. – Sokféle izgalmas kaland vár magukra!

Dávid biztosra vette, hogy a férfi az utolsó szavakat egyenesen neki címezte.

A hó szállingózni kezdett, így összehúzták magukon a bélelt kabátokat, és elindultak a macskaköves úton. Panna kissé lemaradt mögöttük, hangosan nyöszörgött, mintha nehezére esne a kapaszkodás a hegyoldalon. Dávid a szemét forgatta, és igyekezett figyelmen kívül hagyni a testvére hisztijét.

– Ne aggódjanak – nézett hátra a férfi barátságosan. – A hajlékuk közel van, nem kell sokat gyalogolnunk ebben a förtelmes időben. – Aztán, feltehetően észrevéve az anyjuk aggodalmas pillantását, nyugodt hangon folytatta: – Ködhalom piciny falu. Ha az ember a kijelölt ösvényt követi, nem lehet eltévedni. A települést mindössze egy ovális alakú gyalogút öleli körbe. Amennyiben most elindulnának rajta, alig fél óra múlva visszaérnének ugyanide.

Dávid a két irányba ágazó betonösvényre nézett, és azon gondolkodott, hogy vajon melyik felé veszik az irányt. Az idős férfi végül a bal oldalira fordult rá, így közvetlenül a kastélyszálló előtt haladtak el. Az épület ablakaiból sötétség áradt, falai modern téglából készültek. Hatalmas méretével és két szikár tornyával alázatot követelt. A soron következő házak ellenben nélkülözték a feltűnést. Némelyiknek még bejárata és ablakai sem voltak. Dávid reménykedett benne, hogy az övéké más lesz, és felszabadult sóhajtás tört elő belőle, mikor nem sokkal később Elemér egy jobb állapotú, kétszintes családi ház mellett megtorpant.

– A kulcsok – mondta, és átnyújtott egy kis dobozt. – Ha szükségük lenne valamire, a Tanácsban megtalálnak.

Azzal elköszönt, és magukra hagyta őket.

Dávid apja kinyitotta az ajtót, és felmérte a belső helyiségeket. Az előszobából egy tágas nappali nyílt, melynek ablakai az erdőre néztek. A poros függönyök egy része leszakadva lógott a karnison, a többit gondosan összekötözve a fal mellett sorakoztatták. Beljebb lépve aztán rátaláltak a fürdőszobára, a tágas, fényárban úszó hálószobára és egy üres sufnira, ahová az anyja azonnal bepakolta a magukkal hozott befőttesüvegjeit. Dávid összenézett Pannával, akit rosszullét kerülgetett. A lány felszaladt a nyikorgó lépcsőkön az emeletre, és bevágta maga mögött az ajtót. Dávid kisvártatva követte a testvérét a felső szintre, ahol két hasonló méretű szoba kapott helyet rögtön egymás mellett. Panna az oldalsót foglalta el, melynek ablakai a kertre néztek, míg a másik helyiség tágas erkéllyel rendelkezett, ahonnan kiváló rálátás nyílt a falura és az azon túl elnyúló végtelen erdőségre.

Dávid nem tétovázott, azonnal kilépett a hidegbe, és magába szívta a friss levegőt. A fenyőfák a szél dallamára vidám táncot lejtettek, és ahogy a tájat szemlélte, Dávidnak az az érzése támadt, hogy a semmi közepén vannak – teljesen elszigetelve.

– Na, hogy tetszik? – kukkantott be az apja, és lerogyott az ágy szélére.

Dávid becsukta maga mögött az erkélyajtót, aztán visszasétált a szobába.

– Jobb, mint amire számítottam – felelte őszintén. – Csak idő kell, míg megszokjuk.

– Na ugye! – csillant meg a férfi szeme. – Tudtam, hogy bízhatok benned, fiam! Egy kis felújítással talán még a nővéred is megszelídül.

– Arra ne vegyél mérget – morogta Dávid, de az apja csak nevetett rajta.

– Lehet, hogy igazad van. Tudom, hogy nem könnyű újrakezdeni. Hiszed vagy sem, még nekem sem az. De néha az a legjobb, ha egyszerűen csak belevágunk, és majd útközben tanuljuk meg, merre is tartunk. – Ismét elmosolyodott. – Majd megszeretjük. Mind megszeretjük majd valahogy, ebben biztos vagyok…

A feszültség lassan elpárolgott, mintha a ház is fellélegzett volna egy kicsit.

– Nemsokára vacsorázunk – törte meg a csendet az apja. Leporolta a nadrágját, és feltornászta magát az ágyról. – Ma valami igazán finomat csinálunk. Ennyi utazás után megérdemlünk egy kiadós lakomát, nem gondolod?

Dávid bólintott, és a gyomra válaszolt helyette – halk morajjal, ami mindkettejüket megnevettette.

A következő órákat egyedül töltötte. Igyekezett otthonossá tenni a szobáját: felkerültek a poszterek és a fényképek, a régi focimezek az ajtóra, a ruhák a helyükre. A brazil válogatottról készült csoportképnek különösen jó helyet talált az erkélyajtó üvegén. A lemenő nap fénye úgy játszott rajta, mintha a játékosok életre kelnének.

Lent már elkészült a vacsora.

Amikor Dávid csatlakozott a szüleihez, az anyja éppen virágmintás tálakat vett elő a konyhaszekrényből.

– Te hallottál már olyanról, hogy egy ötfős tanács irányítson egy egész falut?

Az apja lapozott egyet az újságban, aztán felpillantott.

– A kisebb településeken ez nem ritka. A bölcsek képesek meghozni a közösség számára legelőnyösebb döntéseket. – Becsukta a hetilapot. Felnézett. – Ami azt illeti, van benne logika.

– Milyen tanácsról beszéltek? – kérdezte Dávid.

– Te még nem is hallottad?

Dávid a fejét rázta. Az anyja odafordult felé.

– Egy ötfős, idős helyiekből álló csoport irányítja a falut. Ők döntenek minden lényeges kérdésben. Például arról is ők határoztak pár hónappal ezelőtt, hogy ideköltözhetünk-e.

– És ahogy látjátok, mellettünk szavaztak – mosolygott elégedetten az apja. – Nekik köszönhetően lehetünk itt ezen a csodás helyen. – Széttárta a karját, és büszkén kihúzta magát.

– Csodás, mi? – Az anyja hátat fordított.

Dávid magában számolta a másodperceket. Egy, kettő. Vajon újra összevitatkoznak? Az anyja azonban végül fújtatott egyet, és kinézett az ablakon.

– Orvos egyáltalán van a közelben?

– Mintha a hivatalban azt mondták volna, hogy minden ötszáz fő feletti településen kell lennie legalább egy doktornak.

– Mintha?

Újabb néma másodpercek. Dávid ezúttal ötig jutott a számolásban.

– Nyugi, anyus. Majd megkérdezem azt a férfit, aki idekísért minket.

– Elemért.

– Á, igen, őt! Már el is felejtettem a nevét.

– Nem tetszik nekem az a férfi…

Dávid látta, hogy az apja szóra nyitja a száját. Szinte hallotta, hogy újra rázendítenek a régi nótára: az anyja mindent kritizál, az apja meg mindent túl optimistán lát.

Végső soron ez vezette a férfit a kaszinóba.

És emiatt vannak most itt.

Talán otthon, a régi házukban az apja nem hagyta volna magát. De itt más szelek fújtak.

Újra az újság lapozgatásának hangja töltötte meg a helyiséget.

Az anyja megvonta a vállát.

– Gondolom, a lányunk ma nem szeretne csatlakozni hozzánk, úgyhogy jó étvágyat!

* * *

A következő egy hétben Dávid felmérte a terepet. Meglepetésére az új iskolában nem voltak önálló évfolyamok. Az osztályokat összevonták, két korosztály ült egy teremben, kevesebb mint húsz gyerekkel. Az 5–6. évfolyam együtt tanult, és az itteniek még ezért is hálásak lehettek, ugyanis az utóbbi években nem volt ritka, hogy a beiratkozók számának csekélysége miatt nem tudtak megnyitni bizonyos osztályfokokat. Az ő osztályában tizenheten voltak – négy lány és tizenhárom fiú felosztásban. Sajnos neki már csak az első padban jutott hely, így kénytelen volt magányosan üldögélni közvetlenül a tanári katedra szomszédságában. Az osztályfőnöke, Aranka néni, egy nyugdíj előtt álló idős asszony volt, aki akkora szemüveget viselt az orra hegyén, hogy Dávid egy-egy óvatlan pillanatban még a szemfehérjében futó apró ereket is tökéletesen látta. Egyébként Aranka néni kedvesen fogadta, ahogy a többi tanár is segítőkészen viszonyult hozzá – a matektanár például ígéretet tett neki, hogy az év végi jegyosztás előtt már nem kell pótdolgozatot írnia valószínűségszámításból, amiért Dávid kiváltképp hálás volt.

Miután röviden bemutatkozott valamennyi pedagógusnak, minden ment tovább a maga medrében, mintha mi sem történt volna. Nem csináltak nagy hajcihőt abból, hogy új gyerek érkezett az osztályba, tulajdonképpen nem is igazán foglalkoztak vele.

Dávid a napok múlásával megfigyelte, hogy az osztályában lévő fiúk két fő csoportra oszlanak. Az egyikbe a fekete pulóvert és tüskés karperecet viselő srácok tartoztak, akik többnyire a terem hátsó szegletébe tömörültek. Ők az indokoltnál gyakrabban használtak szitokszavakat az egymással folytatott társalgásaik során. A vezérüknek – a Márk nevezetű feketeruhásnak – égnek álló haja volt, a háromszög alakú tincseit piros, zöld és sárga festékcsíkok ékesítették. Ijesztő forma volt. Azt mondta magáról, hogy ő egy punk. Dávid nem igazán tudta, hogy a punk miben más, mint a rocker, de látszólag ennek nem is volt jelentősége. A teremben betöltött szerepük jobbára három dologra korlátozódott: hangosan röhögtek a tanárok szavain, csámcsogva ettek az órákon, vagy papírgalacsinnal szórták meg a többieket.

A másik csapatot egy bongyor hajú, nyurga fiú vezette. Ő, ellenben a feketeruhásokkal, nem próbált úgy csinálni, mintha Dávid ott sem lenne: néha lopva felé sandított, s időnként olyan arckifejezéssel méregette, mintha a puszta jelenlétével halálosan fertőző betegséget szabadítana az osztályra. Mindenki Zeusznak szólította. Dávid nem tudta, hogy ez a fiú valódi neve-e, de nem érezte fontosnak megkérdezni. Úgy tűnt, hogy a két csoport kitűnően megél egymás mellett, kerülték az érintkezést, s látszólag nem akartak újabb taggal bővülni. Dávid tehát kénytelen-kelletlen a semleges bázisba került.

Jobb híján az ideje java részében magányosan a padba gravírozott írásokat olvasgatta. Akadt közöttük kimondottan régi, vicces vagy gunyoros üzenet. Ezeket egykori diákok hagyták hátra maguk után a jövő generációjának. Az egyik azt írta például, hogy óvakodjanak egy bizonyos Ágota tanárnőtől, aki mindig rettentő büdös felsőket visel. Dávid ezt a legnagyobb sajnálatára a saját bőrén is megtapasztalhatta. Egy keddi délelőttön a ragyás arcú történelemtanár meglepetésszerű invitálással kihívta felelni a táblához. Alig kapott levegőt. Mintha a nő ezer éve nem zuhanyozott volna. Ugyanakkor legalább megúszta egy négyessel a kalandot.

A kicsengetések és becsengetések közti szünetekben Dávid egyre gyakrabban lófrált az iskola hátsó udvarán. A sétái során gyakran az erdő határát jelző kerítésnél lyukadt ki, ahol a kopasz fákat mustrálta; hallgatta a liget mélyéről érkező furcsa hangokat, és elképzelte, milyen veszedelmes állatok lakozhatnak a rejtelmes vadonban. Az első gondolata az volt, hogy farkasok is élhetnek a végtelennek látszó erdőségben; megdobogtatta a szívét a gondolat, hogy a fák rejtekén odalopakodhatnak az iskola kapujához, és habzó szájjal kutakodhatnak préda után. Mindig is izgatták a vadállatok. Ugyanannyira félt tőlük, mint amennyire lenyűgözték. Vajon lesz lehetősége felfedezőutakat tenni az erdőben? Jó lenne, futott át a fején. Bár abban kételkedett, hogy bátorsága is lesz hozzá. Ráadásul egyedül. Mert eddig nem sok barátra tett szert. Voltaképpen egyre sem. De a vadon kárpótolta mindezért. A növények halk sustorgásától megborzongott; mintha itt minden figyelne, minden lesben állna. Ilyenkor néha szorongva pislogott. Olyan érzése támadt, hogy a természet árgus szemekkel figyeli őt, és csak az alkalomra vár, hogy leterítse és odavesse az erdő sötétjében bujkáló éhező fenevadaknak.

* * *

A második hét közepén aztán megtörtént az első valamirevaló esemény. A menzán voltak, mikor Dávid fél füllel hallotta, hogy az egyik alsós kisgyerek a hegyekben élő Jetiről mesél a körülötte ülő társainak, mire azok hangosan kinevették, mondván, a nagy talpú fehér szőrmók csak a képzelet szüleménye, szörnyek nem léteznek. Aztán szó esett a Bermuda-háromszögről, hogy hajók és repülőgépek tucatjai tűntek el nyomtalanul az Atlanti-óceán egy bizonyos övezetében, majd a beszélgetés fonala visszakanyarodott a szörnyekhez: ki-ki kifejtette a maga véleményét a természetfeletti lényekről. Ekkor a Zeusz nevezetű nyurga fiú az osztályából talpra szökkent, és belefogott egy zavaros mendemondába, miszerint árnyak és fantomok igenis léteznek, sőt, van egy torzszülött teremtmény, ami egyenesen itt él Ködhalomban. Néhányan kajánul huhogni kezdtek, míg egy idősebb fiú kikérte magának ezt a badarságot.

– Gondolom, te még a Jézuskában is hiszel – horkantott fel, és látványos fintorgással toldotta meg a szavait. – Meg a Mikulásban.

– A hatodikos dedósok már csak ilyenek – kiabálta be egy másik fiú ezen felbuzdulva.

Erre elszabadult a pokol. A gyerekek igyekeztek túlharsogni egymást, óriáspókokról és egyéb zagyvaságokról szövegeltek, míg mások hitetlenkedve csitították a mesemondókat.

– Én igazat szólok – rikkantotta Zeusz, és bosszúsan karba fonta a karjait. – Az elhagyatott üveggyárban él egy ocsmány lény. Éjszakánként lehet hallani a hangját, ahogy visít. Egy alkalommal még láttam is! Nagy teste van. Veszélyes, éles karmai. Ha a közelébe kerülnétek, egy vágással lenyisszantaná a fejeteket…

Néhányan vele együtt kuncogtak, míg mások a tányérjuk felé fordulva lökdösték a paradicsomlevesben úszkáló szétmállott tésztabetűket. Dávid kíváncsian közelebb húzódott a társasághoz. A nyurga fiú, Zeusz, aki belekezdett a mesébe, most dacosan széttárta a karját, és feszült hangon ráripakodott a kicsikre:

– Ti, alsósok, semmit sem tudtok! Az a szörny minden teliholdkor előmerészkedik a rejtekhelyéről, és friss húsra vadászik…

– Friss, mint egy libacomb? – hahotáztak páran.

– Friss, mint egy gyerekcomb – kiabálta túl a lármát egy fiú, mire ismét kitört a kacagás.

A nagy nyüzsgésben Zeusz felpattant az asztalra, és az ablak felé mutatott.

– Emlékeztek a kis Tamáskára? – A szavai hatására hirtelen csend támadt. Zeusz elégedetten nyugtázta, hogy végre komolyan veszik. Suttogóra fogta: – Egy nap váratlanul kámforrá vált. Az a hír járta róla, hogy bemerészkedett az üveggyár elzárt területére, és többé nem tért vissza onnan. Egyesek még a sikolyát is hallották, sőt, hallják mind a mai napig. Ha esténként elcsendesedik a vidék, a kis Tamáska ott sírdogál Ködhalom sötétjében.

A derűs hangulat a kis Tamáska említésére egy csapásra semmivé vált. Dávid érzékelte, hogy többen szorongani kezdtek; a kezüket tördelték vagy a körmüket rágták. Érdekesnek találta, hogy a szörny csak akkor vált igazán ijesztővé, amikor a nyurga fiú szóvá tette ezt a Tamáska nevezetű kisfiút.

– Azt akarod mondani, hogy a szörny létezik, és gyerekeket eszik? – kérdezte valaki, mire újra feszült csend támadt.

Zeusz kitátotta a száját, majd nagy levegőt vett, és elgondolkodott. A csend kínosan hosszúra nyúlt. De Dávid meg mert volna esküdni rá, hogy a fiú szándékosan fokozza a feszültséget.

– Igen, de ne aggódjatok, nektek nem kell félnetek… – villogtak a szemei a fényben.

– Miért? – faggatózott Janó. A vörhenyes fiú olyan nagydarab volt, hogy egy ültő helyében két széket foglalt el.

– Mert ti nem vagytok újak – felelte Zeusz nyugodt hangon, miközben végigjáratta a szemét a hallgatóságán. – A szörny csak azokra vadászik, akik az utóbbi időben érkeztek ide. A régiek mind biztonságban vannak.

– Ezt a zagyvaságot…

– Őrült mese!

– Badarság…

– Hagyjátok beszélni! – Egy ötödikes fiú pattant fel, majd csendre intette a társait. Mikor a többiek lehiggadtak, Zeusz felé fordult. – Miből gondolod, hogy a szörny csak az újonnan érkezetteket akarja elkapni?

Zeusz szórakozottan megrántotta a vállát.

– Puszta logikából. A Szabó családnak fél év jutott, miután Ködhalomra érkeztek, míg azoknak a szerencsétlen Móriczéknak alig három. Ők mind újak voltak…

– A Károlyiék is eltűntek – jegyezte meg valaki. – Kámforrá váltak alig egy év után.

– Apám azt mondta, hogy nem bírták a hegyi levegőt, és megfutamodtak.

– Hazugság!

– Talán igen, talán nem – szólt közbe egy másik fiú fontoskodva. Dávid látta, hogy Zeusz egyik bajtársa az. – Talán a szörny az újak húsának fogyasztásával képes csak életben maradni.

A zsibongás erre újfent feltámadt. A gyerekek pró és kontra érveket sorakoztattak fel a szörny létezésének alátámasztására és megcáfolására.

– A városiak nem bírják sokáig Ködhalomban – kiabálta túl a hangzavart az egyik hetedikes. – Nincs itt semmiféle szörny! – Aztán, mintegy magát is győzködve, hozzátette: – Maximum az agyatokban él…

– Így van – helyeselt egy másik felsős. – Túl kemény nekik a vidéki élet, így hát elmenekülnek.

Zeusz ekkor hirtelen megpördült a tengelye körül. Dávid legnagyobb rémületére a fiú pont az asztala előtt lassított a mozgáson. Nagy kék szemei izgatottságot sugároztak.

– Te mit gondolsz, Újfiú? Érzed a csontjaidban a halál közelségét?

Dávid érezte, hogy a többiek egy emberként felé fordulnak. Kihúzta magát a székén, és érezte, hogy az idegesség felkúszik a gyomrából a torkáig. Úgy látta, hogy még azok is érdeklődve méregetik, akik eddig tudomást sem vettek a vitáról. Voltak köztük idősebbek és fiatalabbak is, de főként azért jött zavarba, mert a szőke hajú Kata is felé sandított. A lány kék szemei barátságosan megvillantak, és ettől még inkább elpirult az arca.

– Én nem félek semmitől – szólalt meg egy örökkévalóságig tűnő pillanattal később, de rögtön látta, hogy a válasz nem érte el a kívánt hatást. Izgatott, de főként csalódott moraj söpört végig a sorokon, majd a nyurga Zeusz cinikusan felnevetett.

– Ne hazudj! – kiáltott fel. – Mindenki fél valamitől!

– Én a patkányokat utálom – morgolódott az egyik kisfiú. – Azok terjesztik a pestist, meg sok más fertőző nyavalyát…

Elismerő bólogatás követte a szavait.

– Én meg a pókoktól rettegek – kontrázott rá a mellette ülő lány, akinek a metszőfogai olyan nagyok voltak, hogy még a mókusok is megirigyelték volna. – Annyira gusztustalanok, hogy legszívesebben agyontaposnám mindet, de apa azt mondta, hogy nem szabad, mert akkor szerencsétlen leszek.

Az idősebbek a szemüket forgatva felsóhajtottak.

– Dedósok…

– Nem vagyok dedós!

– Elég legyen! – csattant fel Zeusz bosszúsan. – Most a szörnyről van szó. Te hiszel benne?

Újra mindenki Dávidot fürkészte, aki ezúttal mélyen a gondolataiba merült. Szerette a rémtörténeteket. Voltaképpen még el is tudta képzelni, hogy létezhetnek gonosz, megátalkodott teremtmények, amelyek mások életére törnek. De pont itt? Ebben a világvégi kis faluban akarna egy szörny gyerekeket vacsorázni? Erős kétségei támadtak.

Hirtelen nem tudta, hogy mit feleljen. Kata még mindig őt nézte. Érezte, hogy hevesebben ver a szíve. Vetett egy kutakodó pillantást az újdonsült társaira. Úgy tűnt, nem hagyják annyiban a dolgot, és mindenképpen hallani akarnak tőle egy őszinte feleletet.

– Én tényleg nem félek semmitől – sóhajtotta, mivel egyetlen olyan válaszlehetőség sem futott át a fején, ami jobb lett volna ennél. Pedig igyekezett megerőltetni magát.

– Semmitől? – fintorgott Janó, és még a kanalazást is abbahagyta.

– Akkor te pont olyan úri gyerek vagy, mint a többiek voltak – mondta egy másik.

– Úgy bizony – bólogattak többen.

– Azok még fingani is a szájukon szoktak…

Az önfeledt hahotázás ismét maga alá gyűrte a teret. Dávid jól érezte magát. Végre nem néznek levegőnek, gondolta. A többiek kíváncsisága és a felé irányuló figyelem egy csapásra felvillanyozta. Amióta megérkeztek Ködhalomba, a gyerekek rá se hederítettek. Ráadásul kénytelen volt elviselni az Újfiú jelzőt, amivel a háta mögött illették. De most megváltozott a helyzet. Érdekelte őket a véleménye. És még ha nem is hitt Zeusz történetében, titkon hálás volt a fiúnak, amiért nyitott felé.

A menzán uralkodó jókedv egészen addig tartott, amíg az ütött-kopott faajtóban meg nem jelent egy négyfős fiúcsapat. Feketébe voltak öltözve, és az elöl haladó morcos ábrázatú fiú furcsa háromszögben felállított haja a plafon felé meredt. Dávid rögtön felismerte őket: Márk volt az, a feketeruhások vezetője. Úgy masírozott a diákok között, mintha ő lenne itt az uraság. Dávid több históriát is hallott a nagydarab fiú vezette négyesről. Többnyire csak rosszakat, miszerint rettegésben tartják az iskolát, és a kicsiket rendszerint elverik, ha azok nem úgy viselkednek, ahogy ők azt megkövetelik.

A feketeruhások megindultak az asztaluk felé, miközben felkaptak néhány szelet lekváros pirítóst. A néma csendben hallani lehetett, ahogy rágnak: nyamm, nyamm.

– Még hogy nem félsz – értek oda mellé. Márk feltette a lábát az asztalára, és gőgös tekintettel nézett le rá. – Hisz olyan vékony vagy, hogy a szél is elfújna, Újfiú…

Dávid érezte a kötekedő hanglejtést. Az ételkiadó felé kandikált. Már csak ez hiányzott. Nem akart verekedni, de elhatározta, hogy nem hagyja magát. Azért jó lett volna, ha legalább egy felnőtt ott van a közelükben.

– Márknak hívnak – nyújtotta felé a kezét a tarajos. – Na, mi lesz, öcsi, csapj már bele gyorsan!

Dávid a fiú kezére nézett. Nem akaródzott neki elfogadni a kézfogást. Attól tartott, hogy Márk ezzel az álcázott csellel akarja magához rántani, hogy aztán a másik három rávethesse magát, és jól elagyabugyálják a többiek szeme láttára.

– Ha nem fogod meg a kezem, akkor azt sértésnek veszem – folytatta fenyegetően.

Dávid hezitált. Ha megfogja, bajba kerül, és elverik. Ha nem fogja meg, akkor meg azért verik el. Ezt jól megszívta!

– Ahonnan jöttem, ott ezt a trükköt kézprésnek hívják – mondta Dávid, és úgy döntött, hogy megpróbálja húzni az időt.

– Kézprés? – Márk ráharapott a csalira. Érdeklődve közelebb hajolt. – Az meg mi a franc?

– Erősen megragadsz, magadhoz rántasz, aztán hagyod, hogy a többiek megüssék a hátam.

– Milyen élénk a fantáziád – förmedt rá a fiú. – Honnan jöttél?

– Egy nagyvárosból – felelte Dávid őszinte nyugalommal.

– Arrafelé ilyen barátságtalanok a fiatalok?

– Csak az olyanokkal, mint amilyenek ti vagytok…

Zeusz, aki pár perce még a szörnyről szóló történettel rémisztgette a többieket, most hirtelen ott termett mellettük, és idiótán felnevetve megragadta a tarajos gyerek kezét.

– Ritkán látlak errefelé, Márk! – Átkarolta a fiút, és óvatosan maga felé fordította. – Örülök, hogy megtisztelsz minket a jelenléteddel! Ma kiváltképp jó a kaja! Mmmm, ez a paradicsomleves… valami isteni! Meg kellene kóstolnod! Kérsz egy falattal? – Felkapta az egyik tálat, és odaemelte a feketeruhás arca elé.

A feketeruhás fiú lassacskán elengedte a pillantásával Dávidot. Immáron Zeuszt nyársalta fel a tekintetével.

– Mit akarsz, Zeusz?

– Csak örülök, hogy újra összefutottunk – ismételgette Zeusz nyájasan. – Az a múltkori balhéd az igazgatóiban… Oltári nagy buli volt! Rajzszögekkel kipárnázni a széket… Haha! Zseniális ötlet! Mondd, hogy csináltad?

Heves bólogatás. Zeusz barátai felsorakoztak a nyurga fiú mellett.

– A tanárnő úgy visított, mintha nyúznák – villantak meg Márk sárgás fogai. – Soha az életében nem fogja elfelejteni.

A feszültség láthatóan oszladozni kezdett. Dávid érdeklődve figyelte Zeuszt, aki ügyesen próbált rájátszani a feketeruhás hiúságára.

– Hallottam a híreket – bólogatott Zeusz bőszen. – Még a könnyei is kicsordultak…

– Melyik tanárnő volt az? A Némethné? – húzódott közelebb Janó.

A pillanat varázsa azonnal megtört. Márk rendezte a vonásait, és ismét gyűlölködő szemeket villantott Zeuszra és a társaira.

– Te csak tömd azt a dagadt pofádat! – ripakodott rá a fiúra. Aztán visszafordult Dávid felé. – A félelem jó barát, Újfiú – duruzsolta. – Ugye tudod, hogy kiktől kell félni? Hm? Nem holmi szörnyektől, hanem a valódi veszélytől. – Egy pillanatig farkasszemet néztek, aztán intett a feketeruhásoknak, és odébbálltak.

Zeusz ezt követően halkan kifújta a tüdejében rekedt levegőt.

– Legközelebb ne legyél ilyen ostoba – súgta oda dühösen. Egy pillanatig még elnézte Márk távolodó alakját, hogy megbizonyosodjon a veszély elmúlásáról. Aztán megrázta a fejét: – A feketeruhásokkal nem érdemes ujjat húzni, érted, Újfiú? Még a végén a kukában találod magad. Bármire képesek… – Ezt követően felegyenesedett, és visszatért az arcára a korábbi mézesmázos vigyor. – Apropó, hol laktok, Újfiú?

– A kastélyszálló mögött, a nagy domb tetején – felelte Dávid.

– Az jó kis hely. Szeretek arra lófrálni.

Látta, hogy a fiú a kezét nyújtja. Némi hezitálás után megrázta.

– Engem Zeusznak hívnak – mutatkozott be Zeusz, és vállon veregette Dávidot. – Nem ez az igazi nevem, de Ködhalomban mindenki így ismer. Még a tanárok is így becéznek.

– Én Gergő vagyok – csatlakozott egy másik srác. Aztán szépen sorban jöttek a többiek is, akik Zeusz táborához tartoztak: Janó és Peti.

Dávid igyekezett megjegyezni mindenkit, csakhogy mire a sor végére ért, már azokat is elfelejtette, akiket korábban tudni vélt.

– Elég a locsogásból! – kurjantotta Márk, aki ismét megjelent mellettük. Odasandított Zeuszra, és rosszallóan megcsóválta a fejét. – Most mondják, hogy megint azzal a szörnnyel riogatod őket. Múltkor figyelmeztettelek, hogy fejezd be, mert nem lesz jó vége!

– Az újfiúnak tudnia kell róla, hogy veszélyben van – vetette ellen Zeusz, mit sem törődve a feketeruhás fiú dühös pillantásával. – Jobb, ha felkészül, mielőtt túl késő lesz…

– Nincs semmilyen veszélyben! – csattant fel Márk. – Torzszülöttek nem léteznek!

– Akkor mivel magyarázod Móriczékat? Három hónapja nincs róluk semmi hír…

– Az a lökött gyerek nem tudott beilleszkedni, és az apjának sírta el, hogy verjük, aztán meg könyörgött neki, hogy költözzenek el innen. A testvére meg azt hitte, hogy ő itt a góré.

– A Móriczék nem akartak lelépni innen – rázta meg a fejét Gergő.

– Honnan veszed?

Az ablakon át befúvó hideg szellő végigsöpört a menzán. Ekkor Zeusz előrelépett, és jelentőségteljesen végignézett a hallgatóságán.

– A pénz miatt – jelentette ki komor ábrázattal. – Túl sokat veszítettek volna…

Kis csend következett. Márk közelebb hajolt a fiúhoz, és kétkedve vizslatta.

– Milyen pénzről hablatyolsz? – vakkantott fel.

– A minisztérium egy rakás pénzt fizet azért, hogy a nagycsaládosok letelepedjenek a faluban. Ködhalom népessége egyre csak fogyatkozik, és mindenáron fel akarják éleszteni a lakóközösséget. Az elvándorlás miatt kiírtak egy pályázatot, miszerint azok a legalább kétgyermekes családok, akik vesznek itt egy ingatlant, és legalább öt évig Ködhalomban maradnak, pénzbeli támogatásban részesülnek a hűségükért cserébe.

– Hazudsz…

– Kálmán bácsi mesélte anyámnak – makacskodott Zeusz. – A felnőttek vasárnaponként összegyűlnek teadélutánra, hogy megvitassák, milyen könyveket olvassanak el az adott hónapban. Ott hallottam, hogy erről beszélnek.

Márk kétkedve nézett a fiúra. Aztán cinikusan felnevetett.

– Még ha igaz is lenne, már rég felvették a pénzt, és leléptek!

– Ez nem ilyen egyszerű – vágta rá Zeusz. – Az első évben alig kapnak valamit, csak a második, harmadik, negyedik és ötödik években fizetnek. Ezzel kötik röghöz őket.

Márk vészjóslóan megropogtatta az ujjait.

– És ezt te honnan tudod? Attól az öreg dilinyós Kálmántól? Vagy a pletykás anyádtól?

Zeusz dühödten meglódult előre. A lányok felsikoltottak, a feketeruhások pedig felpattantak, és ütésre emelték a kezüket. A levegő megfagyott egy pillanatra. Zeusz láthatóan nem riadt vissza a túlerőtől, elszántan felmordult, és megcélozta Márkot.

Ám mielőtt a verekedés kirobbanhatott volna, nyugodt hang szelte át a tágas helyiséget:

– Zeusznak igaza van.

Mindenki Dávid felé fordult. A fiú a beálló csendben felállt, és a feketeruhásokra nézett.

– Mi is a támogatás miatt jöttünk ide. Apám bajba került, elveszítette minden pénzünket. Esténként eltűnt, reggelente meg úgy jött haza, mint egy kivert kutya, de az is előfordult, hogy napokig alig láttuk. Aztán pár hete bejelentette, hogy kaptunk egy olyan lehetőséget az államtól, amivel élnünk kell. Pár nappal később pedig már pakoltunk is.

– Ez nem bizonyíték semmire – morogta Márk.

– Egyszer elcsíptem, ahogy anyámnak beszélt a segélyről – folytatta Dávid. – Akkor hallottam először Ködhalomról. Azt mondta, hogy nincs más választásunk, hogy el kell jönnünk ide, ha rendezni akarjuk az adósságainkat.

Erre már Márk sem tudott mit mondani. Jobb híján szótlanul hátat fordított a társaságnak, és a kíséretével elvonult a terem túlsó sarkához.

– Na ugye – csapta össze a kezét Zeusz. – De gondolom, a szörnyről még nem hallottál, Újfiú…

– Már megint kezdi… – hőbörgött Gergő.

– Ott él az elhagyott üveggyárban, a falu túloldalán – hajtogatta Zeusz, mit sem törődve a barátja megjegyzésével. Aztán suttogóra fogta, mintha maga is tartana attól, amit kimond. – Éjszakánként a törött ablakokon át fura fények szűrődnek ki, és hallani, ahogy valami kaparászik odabent…

– Egy szörny? – Dávid kétkedve a többiekre pillantott. – Mégis miféle ez a szörny?

– Állandóan ezzel fáraszt minket – szólt közbe Gergő, és amolyan részvétféle pillantást küldött Dávid felé. – Szörny, ami üvölt, ami gyerekeket eszik, ami elpusztítja Ködhalmot… – vonogatta a vállát minden egyes szó után. – Szörny, amit még soha a büdös életben senki sem látott – tette hozzá csipkelődve. – Rajta kívül – mutatott Zeuszra.

A zsibongás ismét feltámadt. A gyerekek elkezdték a tálcáikat visszavinni, a fiúk pedig akarva-akaratlanul az árral tartottak.

– Ha éjjelente a fületeket hegyezitek, hallhatjátok a háborodott vonyítását – hadarta Zeusz, még mielőtt elszakadt volna Dávidtól.

– Maximum a képzeletében él – súgta oda neki Gergő, majd kacsintott egyet.

Janó a szájába döntötte a leves maradékát. A lé lefolyt a ruhájára. A lányok ezt undorodó pillantással jutalmazták. Aztán megjelent két tanárnő az étkezde bejáratánál. Megkérték az ebédjüket elfogyasztott diákokat, hogy induljanak vissza az iskolába.

* * *

A nap hátralevő részében már nem történt semmi érdekes. Dávid végigült egy unalmas történelemórát, amelyen átvették II. András király főbb törekvéseit, köztük az 1222-ben kiadott Aranybullát, amely a magyar nemesség jogait rögzítette. Az alacsony termetű Gergő jót kacagott a tanár szavain, és a szünetben fennhangon terjesztette, hogy az Aranybulla valójában egy régi aranyérme volt, amit II. András a saját arcával veretett, „hogy mindenki lássa, ki a menő a királyságban”. Kata és a nagyfogú barátnője, Fruzsi szóra se méltatták a fiú bohóckodását, de Dávid felfele mutatott hüvelykujjal jelezte, hogy neki tetszett a poén. Márk és a feketeruhás srácok ellógták az utolsó órákat. Ahogy hallotta, ilyentájt cigarettázni szoktak a közeli erdőben, ahol felhúztak egy rejtett zugot a fák takarásában. Janó két társával, Gergővel és Petivel egyszer megpróbált belopakodni az erőd mögé, de rajtakapták őket, és nagy husángokkal vették el a kedvüket a további behatolási kísérletektől.

Dávid délután négy óra körül ért haza. Most, hogy jobban szemügyre vette, a házuk meglehetősen kitűnt a többi közül. A nagy teraszon egy meredek lépcső vezetett fel az első szintre, ahonnan messzire el lehetett látni, egészen a sötét liget kezdetéig. Dávid utólag örült neki, hogy a két emeleti szoba közül az utcára nézőt kapta, amelyik egy kicsi, másfél méternyi kilépővel rendelkezett az előkertjük felett. Panna továbbra is a mellette levő helyiséget birtokolta, ami egy csöppet nagyobb volt és jobban felszerelt. Innen nyílt például a fürdőszoba, valamint a nappalihoz vezető lejáró is közelebb esett a testvére birodalmához. Dávidot ez a legkevésbé sem zavarta. A kilátás kárpótolta mindenért. A teljes panoráma a falu körül futó hatalmas fenyőfákkal, és a különös érzéssel, hogy a semmi közepén vannak. Ködhalom tényleg gyönyörű volt. Már akkor a bűvöletébe kerítette, mikor az első napon megérkeztek a hegyekbe, és megpillantotta a település határán magasodó óriási kastélyszálló ikertornyait. Az anyja szerint régen tengernyi látogató érkezett a szálláshelyre. A turistákat vonzotta az épület titokzatossága, és az, hogy kiélvezhessék a fenséges pompát, ami a falak között fogadta a pihenni vágyókat. Úgy hírlett, hogy az építmény alatt még egy kacskaringós útvesztőt is létrehoztak a tervezők. Oda a vendégek csak felügyelettel merészkedhettek le, tekintettel annak szerteágazó folyosóira, és a kockázatra, hogy könnyű eltévedni. Dávid már ekkor eltökélte, hogy ha kellőképpen kiismerte magát Ködhalomban, egyszer maga is leereszkedik a hírhedt labirintusba.

Később Dávid a mindössze pár száz főt számláló faluban rájött, hogy Elemér igazat beszélt: az egészet valóban körbe lehetett sétálni alig fél óra alatt. S közben olyan érzés keríti hatalmába az embert, mintha egy másik világban járna. Az ovális út külső mentén hagyományos családi házak sorakoztak, míg a belső részének csücskében egy kiégett üveggyár terpeszkedett, ugyanaz, amelyről Zeusz is mesélt nekik a menzán. A házakon túl, körös-körül terjedelmes erdőség határolta Ködhalmot, tele titokzatossággal és a gyermeki képzelőerő borzalmaival.

Dávid az elhagyatott üveggyár felé pillantott, melyre az erkélyének köszönhetően meglehetősen tiszta rálátása nyílt. Tényleg félelmetesnek bizonyult. Tömör téglafal határolta a hatemeletes blokkokat, amelyeknek ablakai ki voltak törve, és helyenként a lépcső is leszakadozva lógott a föld felett. Középen egy híd kötötte össze a két fő szárnyat. Dávid csodálkozva tapasztalta, hogy a romos épületsor majdnem akkora területet ölel fel, mint a falu többi része együtt. Akaratlanul is elképzelte, hogy az omladozó létesítmény ideális búvóhelyet adhatna misztikus fenevadaknak. Aztán csalódottan felsóhajtott. Zeusz története több sebből is vérzett. Egyfelől nincsenek szörnyek. Másfelől semmi sem bizonyítja, hogy az eltűnt családokat valóban misztikus teremtmények ragadták volna el. De a fiú olyan átéléssel adta elő a történetét, hogy egy röpke ideig még Dávidot is elfogta a kétely. Szörnyek márpedig akkor sem léteznek. Talán ötévesen vagy hatévesen még hitt bennük, ahogy a rémekben és a szellemekben is. De most már nagy volt ahhoz, hogy komolyan vegyen ilyen alaptalan meséket. Felrémlett benne, hogy a nővére egykor azzal ugratta, hogy az ágya fölé felakasztott plüssgorilla éjjelente feltámad, és gyerekeket eszik. Bugyuta egy mese volt, és Dávid elszégyellte magát, hogy egykoron milyen hiszékeny volt. Panna ócska trükkjeinek ma már akkor sem dőlne be, ha azok nem lennének olyan átkozottul átlátszóak.

Lent a konyhában az apja már elfoglalta az asztalfőnek fenntartott helyet. Panna a balján, Dávid pedig a jobbján kuporodott le. Az anyjuk ezúttal sem tudott nyugton maradni, holott a vacsora már rég készen volt, íncsiklandozó illatok úsztak a levegőben.

– Fiam, vegyél a húsból is – mutatott az apja a kerámiatálon pihenő csirkefalatokra.

Dávid grimaszolt egyet, de azért kivett magának egy kisebb szeletet.

– Más nincs? – kérdezte, mire az apja megrázta a fejét.

– Egyél csak. Egy magadfajta fiatal kölyöknek erősnek kell lennie.

– Nem az a lényeg, hogy erős legyen, hanem hogy okos – lépett melléjük az anyja. Letett egy jókora adag kukoricás tésztát a deszkára, és szúrós pillantást küldött az apjának.

– Az iskolában félnek a nagydarab kölyköktől – erősködött az apja teli szájjal. – Mutasd csak meg nekik, fiam, milyen fából faragtak, és ha beléd kötnek, csapj vissza kétszeres erővel.

– Ne buzdítsd erőszakra…

De az apja csak a fejét rázta.

– Egy új helyen erősnek kell mutatnia magát, különben elnyomják…

– János!

– Csak segíteni szeretnék…

– Azzal segítenél, ha összeszednéd a szemetet a ház előtt!

Dávid látta, hogy a harc eldőlt, az apja még időben visszavonulót fúj.

– Ahogy óhajtod, főnökasszony – szalutált a férfi. – Holnap megcsinálom.

Lemondó fejcsóválás. Dávid tudta, hogy az apja mennyire lusta, ha a házimunkáról van szó.

– Na és, hogy alakulnak a dolgaitok a suliban? – váltott témát az apja.

A falióra kattogása élesebben hallatszott, mint kellett volna.

Dávid lenyelte a fogai közé szorult rágós falatot.

– Minden rendben van…

– Mikor megyünk haza? – vágott közbe Panna.

A lány felkapta a fejét, és az ablak felé nézett, mintha a sötét erdőn túl keresné a választ.

– Haza? – kérdezett vissza az apja. – Hiszen már otthon vagyunk, kislányom.

– Nem! – Panna hangja megremegett. – Mi nem itt lakunk. Nekünk a városban van a helyünk… mi oda tartozunk… oda születtünk…

Dávid észrevette az anyja tekintetében a sajnálkozást, az apjáéban azonban valami sötétebb, kimondatlan düh lappangott.

– Most már itt élünk – válaszolták szinte egyszerre.

– De én nem akarok itt élni – mondta Panna. – Hiányoznak a barátaim… a tánciskola…

– Majd elmész táncolni itt is – felelte az apja.

– Megannyi lehetőséged lesz rá – tette hozzá az anyjuk, de a hangja üresen kongott a konyha falai között.

– Ebben a koszfészekben? – csattant fel a lány. – Ugye csak szórakoztok?

Az apja vészjóslóan megemelkedett a helyéről.

A levegő megfagyott.

Panna vett egy nagy levegőt, majd lassan kiengedte. Ahelyett, hogy visszavágott volna, lehajtotta a fejét. Az anyjuk odalépett hozzá, és halkan, szinte bocsánatkérőn átölelte. A másodpercek hangtalanul múltak; csak az óra kattogott a falon, és a gőzölgő hús illata terjengett közöttük, mintha a feszültségnek is szaga lenne. Dávid az apját figyelte. A férfi nem szólt, csak gyorsabban evett, mintha a rágással is el akarná nyelni a kimondatlan szavakat.

Aztán az apja mocorogni kezdett a széken. A villa megcsörrent a tányér szélén, ahogy letette. Vett egy nagy levegőt, és a gyerekekre nézett:

– Kényszerből kellett eljönnünk – mondta végül. A hangjában most először lehetett felfedezni valami nyers őszinteséget. – Nem alakultak jól a dolgaim a munkahelyemen. A fizetésünkből alig tudtunk kijönni. Félő volt, hogy idővel nem tudjuk fizetni a hitelt, és utcára kerülünk.

Kis szünetet tartott, mintha mérlegelné, mennyit mondhat el még.

– Amikor megláttam, hogy itt frissen képzett favágókat keresnek, és a városi árak töredékéért lehet házhoz jutni, tudtam, hogy ez egy lehetőség. Egy újrakezdés. No meg a minisztérium...

– Elég legyen! – vágott közbe az anyja hirtelen. – Érjétek be annyival, hogy már itt élünk.

Csend. Az anyja szavai súlyosan lógtak a levegőben.

– Ügyesek vagytok mindketten, erősek és okosak – folytatta halkabban. – A változáshoz pedig hozzá kell szoknotok. Ez az élet rendje.

Ezt követően néma csendben folytatták a vacsorát. De Dávid már érezte, hogy a szavak mögött valami más is lapul. Valami, amit az apja nem mondott el…

Nem sokkal később Panna befejezte a vacsorát, és felszaladt a szobájába. Dávid egy keveset még vacakolt a csirkével, majd követte a testvérét. Némi hezitálás után a sajátja helyett a pink és lila színekben pompázó helyiségbe lépett be.

– Nem mondtam, hogy bejöhetsz! – ripakodott rá Panna.

Dávid, ha nem ismerte volna Pannát, talán még el is hitte volna, hogy egyedül szeretné tölteni az este hátralévő részét.

Ehelyett azonban óvatosan odasurrant az ágy széléhez, és leült.

– Mi a francot akarsz? – dohogta Panna.

A kettejük között álló, terebélyes sminkasztal félig kitakarta Panna arcát. A helyiség szöges ellentéte volt Dávid szobájának: virágokkal, énekeseket ábrázoló poszterekkel és mindenféle haszontalan holmival volt tele. Dávidnak fogalma sem volt, mire valók az apró tárgyak. Barna festék. Egy szőrös akármi. Vattapamacsok.

Valahogy mégis elfogta az otthonos, családias érzés, miközben Panna cuccai között téblábolt.

– Te hallottál már a Loch Ness-i szörnyről? – kérdezte kisvártatva.

– Ne fárassz már, Dávid…

– Hallottál vagy sem?

Panna dacosan karba tette a kezét. Végül mégis megenyhült.

– Persze, hogy hallottam. Egy hatalmas vízi élőlény, ami valahol a Föld másik felén él. Már ha él egyáltalán, mert mindenki csak beszél róla, de valójában senki sem látta…

– És hiszel benne?

– Hiszek-e egy tóban élő torzszülöttben, amit még senki sem látott? – A lány cinikus horkantást hallatott. – Nem, dehogy… Miért hinnék ilyen hülyeségben?

– Értem – bólintott Dávid. Elvett egy üveggolyót, és gurigatni kezdte a lába között.

Panna a szemét forgatta. Kiengedte a levegőt, aztán leült a székre.

– Miért kérdezed?

– Csak úgy.

– Erről tanultatok biológiaórán?

– Nem…

– Vagy a szörny miatt? Amit az a lüke fiú terjeszt?

– Miért utálod annyira az ittenieket?

Panna meglepetésében kitátotta a száját. Aztán becsukta.

– Nem utálom őket, csak…

– Csak hiányoznak a régiek. Tudom.