Biró Lajos

Kacérság iskolája

Regény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-643-1

A szertartás véget ért. Az orgona felzendült és diadalmas és édes indulóba fogott. Az oltár előtt a vőlegény – a fiatal férj – megfordult és lassan a karja alá fűzte a menyasszony – a fiatal asszony – karját. A templom közepén, a vörös szőnyegen, amely az oltártól a kapuig vezetett, széles ucca nyilt számukra és ebben az utcában, a vendégek kettős fala között az új pár lassan indult kifelé. A férj – sir Ronald Chesterfield – egyenesen és szálasán; tiszta metszésű angolszász fejét kissé mereven hordozva széles válla felett, majdnem két méter magasságban. Az új asszony – Genevieve Lamotte – férjének éppen a válláig érve, simulékonyan és könnyedén; ebben a szerepben is természetes és tökéletes gráciával; azzal a félmosolygással szabálytalan szépségű arcán, amelynek a tartózkodása illett a lányság jelvényéhez, a mirtuskoszorúhoz a fején, de amelynek a belső ragyogása már bátran és tartózkodás nélkül közölte mindenkivel az elégedettségét és a boldogságát. Az esküvői vendégek, köztük Párizs legismertebb nevei, régen elszoktak attól, hogy bármilyen házasságkötést romantikus elérzékenyüléssel, vagy akár csak különös bizalommal is szemléljenek; de most, hogy mindenki megmozdult és a suhogó női ruhákból a világ legjobb parfümjei felhőztek szét a levegőbe és az orgona diadalmasan és édesen zúgott és a feketébe öltözött szőke férfi és szálfaalakjához hozzásimulva habos fehérben, virágkoszorús hajjal az asszonysága felé mosolyogva induló lány lassan elhaladt közöttük, az őszinte elragadtatásnak forró hulláma csapott végig a tömött sorokon. Egy-két percre mindenki a magáénak érezte a különös új pár eljövendő örömeit és ezeknek a perceknek a pogány mámorában felbomlott a korrektül öltözött férfiak és ragyogóan öltözött nők szabályos, kettős sorfala. Az új párt barátok és ismerősök viharos és elragadtatott gratulációi rohanták meg: a fiatal férj mindig újra megállott, mert a fiatal asszony mosolygását mindig újra elbűvölt felkiáltások követték és egy sereg sóhajtozó nő és egy sereg felindult férfi érezte szükségét annak, hogy a jókívánságait és az elragadtatását velük közölje. Végre kint voltak a templom lépcsőjén; az új férjnek minden merevségére és minden elszántságára szüksége volt, hogy a kint bámészkodó ismeretleneket visszatartsa attól, hogy az új asszony mosolygását az elragadtatásnak ugyanolyan kitöréseivel ne viszonozzák, mint az ismerősök és barátok a templomban, de azután bent ültek a felvirágozott automobilban, az ajtó becsapódott és a kocsi elindult velük. Genevieve mosolygott, férje karjába fűzte a karját és alig észrevehető, elégedett, csendes mozdulattal hozzásimult. Az új férj magához szorította a felesége karját, de a homlokán, a két szemöldöke között egyenes, mély ránc ült. Genevieve felnézett rá. – Mi baj? – kérdezte nyugodtan Az új férj nem felelt. Még jobban magához szorította a felesége karját, dühösen, szerelmes szorítással, de a homlokán tovább is ott volt a mély ránc. A fiatal asszony, mintha a szorításnak engedne, még szorosabban hozzásimult

– Mi baj, Ronald? Azonnal megmondani. Nem az a megállapodás: mindent teljes őszinteséggel?

Az új férj lehajolt hozzá és belenézett nevető, barna szemébe. A mély ránc eltűnt a homlokáról és zavart, fiús, mentegetődző és duzzogó mosolygás jelent meg az arcán. Genevieve várt.

– Végigkacérkodtad az egész templomot, – mondta sir Ronald Chesterfield.

Genevieve nevetett. Édes és halk nevetése volt és a nevetése semmiképpen se volt bűntudatos.

– A tulajdon esküvődön kacérkodtál a pappal és a sekrestyéssel, – mondta sir Ronald kissé hevesebben, – kacérkodtál a tanukkal és valamennyi vendéggel, kacérkodtál a koldusokkal a templom előtt és ezzel a soffőrrel, aki itt visz bennünket.

Genevieve kissé felemelte íves szemöldökét és felnézett szokatlan hévvel szónokló urára.

– De, úgy-e, csak hozzád jöttem feleségül? – kérdezte ártatlanul.

Sir Ronald dühösen elnevette magát.

– Akkor mit akarsz? – kérdezte Genevieve nyugodtan.

Hozzáfészkelte magát haragos férjéhez. A felvirágzott automobil olyan volt, mintha üvegből lett volna; a gyalogjáróról egészen bele lehetett látni. Genevieve úgy ült, hogy aki belenézett az elsuhanó kocsiba, az az illedelmesen tartózkodó menyasszonyt látta, de selymei és fátylai között egész karcsú, fiatal teste odatapadt a férjéhez. Sir Ronald nem tagadhatta le, hogy Genevieve mosolygó arca most szemérmes és édes madonna-tekintettel fordul a kocsi nagy üvegtáblái felé. – Most minden járókelővel kacérkodik – gondolta – a kereskedősegédekkel a nyitott üzletekben, a gesztenyesütővel a sarkon és a rendőrrel az utcakeresztezésnél. – De édes közelsége elborította forrósággal; egy mély és reszkető sóhajtással beszítta a karcsú és fiatal test illatát, a jobb keze remegve tapogatódzott előre, hogy láthatatlanul átkarolhassa a derekát és nem törődött vele, hogy amerre az automobil elhaladt velük, utcai járókelők, autóbusz-kalauzok és rendőrök hirtelen megmerevednek egy-két másodpercre és álmélkodva és gyorsan feltámadt szomjúsággal bámulnak azután a habos fehérbe öltözött, mirtuskoszorús tünemény után, akinek a madonna-mosolygása egy másodpercre rájuk ragyogott és akit ő a karjában tart.

A hajó hölgyközönségének legnagyobb része angol volt, néhány lány és sok asszony, akik a férjeikkel vagy a férjeikhez Egyiptomba vagy Indiába utaztak, közöttük Ronaldnak számos ismerőse. Ronald némi aggodalommal gondolt arra, hogyan állja meg majd Genevieve ezek között a hölgyek között a helyét és azt hitte, hogy az aggodalmát mesterien sikerült eltitkolnia. A második napon – a hajó Szicíliából indult tovább a kék Földközi-tengeren – elégedetten mondta Genevievenek az ebédnél.

– Érdekes, hogy mennyire tetszel ezeknek a hölgyeknek. Az idősebbek és a legkritikusabbak egyenesen el vannak ragadtatva tőled.

– És te? – kérdezte Genevieve a leveses csésze felett.

– Én is.

– Tele van a szíved hálával. Úgy érzed, egy angol királyné se viselkedhetnék különben, mi?

Ronald meglepetve nézett rá. A Genevieve dióbarna szeme kötekedve, ragyogva, gyöngéden mosolygott bele az övébe.

– Szegény Ronald, pedig hogy féltél.

Ronald letette a levesescsészét és meghökkenve nézett rá. Tudta? Genevieve nevetett. Tudta. Ezt is tudta és minden egyebet tud. Kívülről tudja Ronald minden gondolatát és olyan világosan látja minden érzését, mintha az érzéseinek a belső színpadját egy üvegfalon át nézné. Rossz ez? Kellemetlen érzés egy férjnek, hogy a felesége ilyen jól ismeri?

– De Ronald, hiszen ezért imádlak. Mert ilyen tökéletesen ismerlek.

Tökéletesen ismerte. Ismerte a bátorságát és az okosságát, az elfogultságait és a csendes humorát, a hűségét, a gyöngédségét, a lelki tisztaságát, a hozzáférhetetlen előkelőségét és mindenekfelett az iránta való forró szerelmét. Szerette, hogy ilyen; azért szerette, mert ilyen; és ezért volt a szerelme megnyugvással és bizalommal telt, boldog és tökéletes odaadás. Ronald hálásan és mámorosan élvezte ezt az odaadást, de időről-időre kínzó nyugtalanság támadt fel benne. Mi van ennek az elragadó teremtésnek a lelke legmélyén? Milyen lehetőségeket rejteget és egy közeli vagy távoli jövőben milyen meglepetésekkel szolgál ez az aggasztó okosság, ez a nyugtalanító éleslátás és ez az örökké csillogó jókedv, amely nevetve úgy bánik az élettel, mint egy rendkívül mulatságos játékkal és amely az élet sok játékszere között legjobban a férfiakkal szeret játékszerként bánni. Ronald nem tudott felfedezni semmi látható különbséget a Genevieve viselkedése és más fiatal nők viselkedése között. A lányok egyenesen sokkal szabadosabbak; és nincs egyetlen fiatal asszony se, aki olyan korrektül viselkednék, mint Genevieve. Miért van az mégis, hogy minden nappal több férfi tolong körülötte és hogy mindegyik olyan mohó igyekezettel akar a közelébe jutni, mintha várhatna tőle valamit? Mért van az, hogy ő, Ronald, ebédnél és vacsoránál az étteremben akármerre fordul meg, kutató, figyelő, nyugtalan férfitekintetekkel találkozik, amelyek álhatatosan keresik a Genevieve tekintetét? Mért van az, hogy este a táncnál egyetlen hölgynek sincs elég táncosa, Genevievenek pedig egy csomó embert el kell utasítania, ha pár percre a férje mellé akar ülni, vagy ha egyszer a férje akar vele táncolni? Egy délután Ronald a kabinjában ült és olvasott. A Genevieve kabinjának az ajtaja nyitva volt; Theodora manikűrözte a Genevieve keskeny, szép kezét. Theodora a Genevieve szobalánya volt; elhozták magukkal, mert Ronald attól tartott, hogy Genevievenek a távol keleten egyébként nem lesz elég kényelme és mert Theodora forrón vágyódott arra, hogy a tarka és romantikus keletre eljusson. Theodora bretagnei származás volt, de a külsején semmi jele nem látszott annak, hogy francia vér is van az ereiben. Magas volt és szélesvállú; hosszú, férfias és szinte fenyegető lépésekkel járt és az arca néha szigorú angol papnék arcát juttatta Ronaldnak eszébe. De az aggasztóan tiszteletreméltó külső mögött nyugtalan és ábrándos leánylélek lakott és ez az ábrándos lélek rögtön megszólalt, mihelyt mód kínálkozott reá. Theodora elmerülten kefélte a Genevieve rózsás körmeit és sóhajtott.

– Mi baj Theodora? – kérdezte Genevieve.

– Nagyságos asszony, – mondta Theodora gondolatokba merülve, – de szép lehet az, ha minden férfi imádja az embert.

– Nincs olyan nő a világon, Theodora.

– A nagyságos asszonyt minden férfi imádja. Látom. Csak le kell nézni a felső ablakon át az étterembe: minden férfi a nagyságos asszony felé forgatja a fejét.

Ronaldnak rossz szájaíze támadt. Theodora is észreveszi? Akkor mindenki más is észreveszi. Genevieve csendesen nevetett, és Ronald ebben a percben majdnem gyűlölte a feleségét azért a derült, csendes nevetésért. Theodora elkeseredetten kefélte a Genevieve körmeit.

– Mit kell csinálni, hogy az ember tessék a férfiaknak? – kérdezte elkeseredve.

– Nézni, Theodora.

– A szem a fontos? – kérdezte Theodora elcsodálkozva és abbahagyta a kefélést.

– Csakis, – felelte Genevieve mosolyogva.

– Hogyan kell nézni? Tüzesen?

– Isten ments, Theodora. Azt ostoba nők csinálják. Szelíden. Ártatlanul. Úgy kell nézni, hogy az ember tekintete ezt mondja: „te hatalmas és bölcs férfi vagy, én pedig gyenge és tudatlan nő.”

– De azt nekem senki se hiszi el, hogy én gyenge nő vagyok, – mondta Theodora elkeseredve.

– Theodora, – felelve Genevieve intően, – figyelmeztetem rá, hogy nincs semmi a világon, amit egy férfi el ne hinne. Minden férfi azt várja, hogy minden nő el legyen tőle ragadtatva. Minden férfi meg van róla győződve, hogy ő rendkívül fontos és érdekes személyiség, a bölcsesség kútforrása, a világegyetem középpontja és minden egyéb. Egy nő mindig kételkedik abban, hogy egy férfi komolyan szerelmes-e beléje. Egy férfi rögtön elhiszi, hogy akármelyik nő első pillantásra imádatba esett iránta. Nem igaz, Theodora, hogy a nők a hiúk. A férfinem a hiú nem. Ezért, Theodora, ha azt akarja, hogy egy férfi el legyen bűvölve magától, – nehogy maga beszéljen; ezt megint csak buta nők csinálják; őt beszéltesse. Miről? Önmagáról. A múltjáról, a kalandjairól, a hallatlanul csodálatos gyerekkoráról, a hallatlanul bámulatos ifjúkoráról, a hallatlanul hihetetlen éleselméjűségéről, a hallatlanul ragyogó sikereiről: üzletben, sportban, rovargyűjtésben, vagy bélyeggyüjtésben, akármiben. Ha egy nő egy férfinek módot adott rá, hogy önmagáról beszéljen, már félig meghódította. Nem igaz, hogy a nők a fecsegőnem, Theodora; a férfinem a fecsegőnem. Akkor azután: áhítatosan hallgatni. Bámulni kell őket: ez az egész.

Theodora elgondolkozva folytatta a kefélést.

– De mit csináljak, mikor megismerkedem vele? – kérdezte töprengve.

– Nézni, Theodora.

– Hogyan?

– Hogyan? „Alázatos szolgálód. El vagyok bűvölve, hogy tetszem neked.”

– De ha még nem tetszem?

– „El leszek bűvölve, ha tetszeni fogok neked.”

Ronald nem tudta tovább hallgatni. Felállt, átment a másik kabinba és megállott az ajtóban. Genevieve végignézett hatalmas alakján, azután jókedvű, barna szeme megpihent borús arcán.

– Hallgattad Ronnie? – kérdezte derülten. Nem tetszett? A kacérság iskolája, mi? Hiába: a nőknek össze kell tartaniok, nem?

Theodora befejezte a tevékenységét és kiment. Genevieve utána nézett és mosolygott.

– Theodora a mi stewardunkon akarja kipróbálni. Eddig hiába igyekezett. Tartok tőle, hogy az első kísérletei kissé ügyetlenek lesznek, de ami most nem sikerül, az a legközelebbi alkalommal majd sikerül. A recept csalhatatlan.

Felállt és lassan odasétált Ronaldhoz. Ronaldban csendes harag főtt azért, hogy Genevieve még a Theodora távozása után is ezen a könnyed és frivol hangon beszélt, de amikor Genevieve ott állt mellette és keskeny, fehér keze felnyúlt egy simogatásra borús homlokához és nevető szeme most más, fátyolos, alázatos tekintettel kereste az ő tekintetét, akkor elfelejtett mindent, haragot, gáncsot és erkölcsi panaszt és forrón feltámadt vágyódással hajolt le a Genevieve üde és szép szájára.

A hajó átcsúszott a szuezi csatornán és gyorsan haladt előre a Vörös-tenger kegyetlen napja alatt. Ronald a Genevieve figyelmeztetései nyomán észrevette, hogy Theodora csakugyan kipróbálja újonnan szerzett tudományát a kabin-stewardon és az első kísérletek kudarcai után határozottan haladni kezd. Ronald eleinte méltatlannak találta az érdeklődést a Theodora szívügyei iránt, de azután kénytelen volt együtt nevetni a Genevieve elégedett, csendes, édes nevetésével. Egy bágyasztóan forró délben Ronald benyitott az elhagyott szalonba, hogy Genevievet ebédelni hívja. A szalon egyik sarkában ült Genevieve hátradőlve egy karosszékben. Előtte, egy alacsonyabb széken ott ült Niemayer Félix doktor. Niemayer Félix doktornak a kezei össze voltak kulcsolva, az arca felfelé fordult Genevieve felé. Ott ül a lábánál és imádja, gondolta Ronald bosszúsan. Egy-két másodpercre megállott. Niemayer doktor beszélt; látszott, hogy hosszabb ideje beszél; Genevieve figyelő szemöldökkel, de félig lehunyt szemmel hallgatja. Igazán érdeklődik az iránt, amit Niemayer doktor előad neki, vagy csak el akarja bűvölni azzal, hogy figyelmet mutat? „A recept csalhatatlan.” Ronald bosszankodott. Méltó szerep ez egy úriasszonyhoz? Hosszú lépésekkel megindult feléjük. Genevieve felélénkült, amikor meglátta, Niemayer doktor felállott. Lányos arcú, alacsony fiatalember volt, tömött bajusszal és nagy szemüveggel. Most zavartan igazított a szemüvegén és idegesen simogatta a bajuszát.

– Képzeld, Ronnie, – mondta Genevieve élénken, – Niemayer doktor is Szabirisztanba utazik. Niemayer doktor magántanár a bécsi egyetemen és bár sohase volt Ázsiában, legjobban tud arabul és perzsául a világon.

– Nem, nem nagyságos asszonyom…

– Olyan jól tud arabul és perzsául és szanszkritul, hogy a szultán meghítta egy évre: tartson előadásokat az asztarabadi egyetemen.

Ronald néhány udvarias szóval gratulált Niemayer doktornak és kifejezte az örömét azon, hogy Asztarabadban találkozni fognak, azután elvitte Genevievet ebédelni.

– Kedves fiú, – mondta Genevieve álmosan, – de le kell vétetnem a bajuszát és le kell tétetnem vele a szemüvegét.

– Akkor majd beleesik a tengerbe és elviszik előled a cápák.

– Monoklit hordatok vele, – mondta Genevieve álmosan.

Ronald csendesen mérgelődött. Mi köze van Genevievenek ahhoz, hogy egy bécsi magántanár és tudós-orientalista bajuszt hord-e, vagy borotválkozik, szemüveget hord-e, vagy monoklit. De a mérge semmi módon nem jelentkezhetett, mert Genevieve olyan álmos volt, hogy alig tudta nyitva tartani a szemét, alig evett valamit, ebéd után rögtön lement a kabinjába és egy perc múlva mélyen aludt. Ronald előbb órák hosszat nem tudott elaludni, azután olyan mélyen elaludt, hogy csak estefelé ébredt fel. Genevievet a fedélzeten találta meg egy fedélzeti székben. Mellette – megint úgy, mintha a lábánál ült volna – ott ült Niemayer doktor és beszélt. A délutáni ájtatosság, gondolta Ronald. De ez a furcsa imádási ceremónia úgy bosszantotta, hogy mérgesen megfordult és a sétafedélzetről elment a legfelső fedélzetre, ahol egy férfitársaság laza toalettekben ült és whiskyt ivott

Aznap éjjel Ronald kedvetlenül vetköződött, azután határozatlanul és komoran ült le az ágya szélére. Az idő mult. Végre is felkelt és átsétált a feleségéhez. Genevieve nyugodtan és jókedvűen sétálgatott a keskeny fülkében; nyugalma és jókedve még jobban felizgatta. Leült és komoran nézett Genevievere. Genevieve megállott.

– Mi baj Ronnie? – kérdezte nyugodtan.

– Semmi.

– Ronnie! – mondotta Genevieve halk intelemmel a hangjában.

– Miről beszélget veled ez a doktor órákhosszat? – tört ki Ronald keserű hangon.

– Arab és perzsa irodalomról, – felelte Genevieve mosolyogva. – Hihetetlen, hogy ezeknek a keletieknek milyen irodalmi kincseik voltak már abban az időben, amikor a mi őseink az ábécé exisztenciájáról is alig értesültek.

– Furcsa módja a szerelmi vallomásnak, órákhosszat beszélni perzsa és arab irodalomról.

– Minden szerelmi vallomás furcsa, Ronnie.

Ronald meghökkent. Érdekli-e a Kelet, kérdezte annakidején Genevievetől. „Hamarosan utazom Szabirisztanba, volna-e kedve velem jönni?” „Nagyon szívesen” – felelte Genevieve mosolyogva. Ez volt a szerelmi vallomása, ami valóban furcsa volt. De még furcsább az, hogy Genevieve egyáltalában nem tiltakozott az ellen, hogy a professzor hosszú és tudományos előadásai szerelmi vallomást jelentenek. Genevieve újra fel és alá sétált a kabinban, rakosgatott és közben az éjjeli toalettjét készítette elő.

– Milyen különös, – mondotta Ronald komolyan, – mintha színpadon mozognál.

Genevieve a szeme sarkából gyors pillantást vetett rá, azután folytatta a járkálást.

– Doktor Niemayer, – mondotta csendesen, – nemcsak arab és perzsa irodalomról beszélt, hanem német irodalomról is, Goethéről is. A németeknek és osztrákoknak Goethe az, ami az araboknak a Korán: azt mondják, minden benne van. Dr. Niemayer szerint Goethének az volt a véleménye például, hogy a legnagyobb jószerencse, ami férfinak kijuthat az, ha olyan feleséget talál, aki szerelmes belé és aki csak a férjét szereti, de aki azért a mások tetszését is épúgy megtartja, mint az övét. Ennélfogva Goethe biztatta a feleségét, hogy mulasson, táncoljon sokat és… itt egy különös kifejezést használt, – Niemayer doktor szerint lefordíthatatlan, – úgy próbálta lefordítani, hogy „szemecskézni” – egyszóval Goethe boldog volt, ha a felesége, aki bálványozta őt, mulatott, táncolt és… szemecskézett.

Várakozóan nézett fel Rónáidra, de Ronald csak hallgatott.

– Láthatod tehát, – mondotta Genevieve tréfás komolysággal, – hogy semmi új nincs a nap alatt. Nem én fedeztem fel, noha te ebben a pillanatban bizonyosan meg vagy róla győződve, hogy ha a kacérság iskoláját megalapítanák, nekem tanszéket kellene adni benne. Ezt gondolod, úgy-e?

Közelebb húzódott hozzá. Ronaldban alaktalan düh forrott.

– Úgye, ezt gondolod? Úgy-e?

– Én nem vagyok Goethe, – kezdte Ronald elfojtott dühvel. –·Én…

Szünetet tartott. Csak hirtelen haragjában mondhatott ilyen ostobaságot. Nem szabad így folytatnia. Újra kell kezdenie. Nyugalmat akart erőszakolni magára, világos szavakat keresett, de Genevieve megelőzte.

– Nem, nem vagy Goethe, te angol gentleman vagy. És megmondjam neked, miért keseredtél úgy el?

– Miért?

– Mert úgy érzed, egy angol gentleman feleségének másképpen kell viselkednie. Vagy hogy még szabatosabb legyek: egy angol feleség nem viselkednék úgy, mint én.

Ronald tiltakozó kézmozdulatot tett. Mind a ketten mindig nagyon óvatosak voltak az angol és francia szokásokra való hivatkozásaikban, nehogy a másiknak az érzékenységeit megsebezzék.

– Tedd a kezedet a szívedre, Ronald és mondd meg, hogy nem ezt gondoltad-e?

– Nem, Genevieve, – mondotta Ronald kissé zavartan. – Kétségtelen, hogy angol és francia asszonyok között különbségek vannak… Az angol lánynak például általában sokkal több szabadsága van, mint a francia lánynak, azonban az angol feleségek…

– Az angol feleségek?

– Az angol feleségek… az angol feleségek…

– Nem tudod befejezni, mert nem akarsz megsérteni. Lehet, hogy igazad van, de hadd mondjak valamit: a flirt szót nem lehet lefordítani franciára, még kifejezés sincs rá a francia nyelvben. A lány, aki flirtöl, francia gondolkozás számára elképzelhetetlen. A flirtölő feleség? Igaz, a francia történelem számos híres asszonya nemzeti intézménnyé tett bizonyos fajta flirtöt: a szellemi, az intellektuális flirtöt. Nem, nem azt akarom bizonygatni, hogy a francia asszonyok csak intellektuális flirtöt gyakoroltak ezer esztendőn keresztül. De azt hallom… azt mondják… vannak, akik azt állítják, hogy Angliában is akadnak asszonyok, akiknek a szerelme nincs hites férjükhöz rögzítve.

Olyan komolyan mondta, hogy – azt hallom – azt mondják, – vannak, akik azt állítják – hogy Ronald nevetni kezdett. Genevieve mosolygott és a kezét intően emelte fel:

– Kérlek ennélfogva, hogy a szívedben ne inzultáld a hazámat. Te ismered Franciaországot és tudod, hogy ott is van millió és millió boldog házasság s hogy millió és millió francia asszony van, aki hűséges. Te azonban nem Franciaországgal, hanem velem törődsz. Nem a francia asszonyokkal, hanem Genevieve-vel. Mi kifogásod van ellene?

Most komolyan beszélt, tréfa nélkül, teljes, nagy őszinteséggel. Ronald is elkomolyodott.

– Nem szeretem, hogy ilyen atmoszféra van körülötted. Nem szeretem, hogy perzsa irodalommal, vagy arabbal, vagy némettel szerelmet vallanak neked.

– Féltékenység?

– Nem, ó, dehogy.

– Hiúság?

– Nem.

– Bizonyosan?

– Bizonyosan. Nem. Inkább: szorongás. Nyugtalanság. Aggodalom. Lehet az… lehet az, hogy te igazán szeretsz engem?

Genevieve leült melléje.

– Ronnie, – mondta nyugodtan –, mit gondolsz, mért mentem én férjhez hozzád? A vagyonod miatt? Úgy-e, nem? Nekem ugyanannyi van. Nem gondoltál soha arra, hogyan történt az, hogy én még huszonnégyéves koromban is lány voltam? Nálunk ez nagyon szokatlan dolog: a barátnőim között én voltam az egyetlen lány. Tehát miért?

– Miért?

– Mert tizenhatéves koromban egy nagy felfedezést tettem: azt, hogy akadnak asszonyok, akik a második, vagy a harmadik, vagy a negyedik férfinél találják meg a boldogságot, de a legboldogabbak azok a nagyon kevesek, akik már az elsőnél megtalálták. Olyan férjet akartam, akit egy életen át szerethetek és aki egy életen át szeret. Nyolc évig utasítottam el egyiket a másik után. Mikor téged megláttalak, azt mondtam: „Azt hiszem, ez az.” Egy hét múlva azt mondtam: ez az. És amikor két hónap múlva végre megkérdezted, nem lenne-e kedvem Szabirisztánba menni, az igennek az volt az értelme, mint amikor más örök hűséget fogad. El akarok veled menni Szabirisztánba… el akarok menni veled a világ végére… ne kívánd, hogy olyan legyek, mint egy szégyellős falusi lány, de tudd azt, hogy szeretlek és csak téged foglak szeretni… amíg csak kellek neked.

Miközben beszélt, Ronald az ajkához emelte a kezét, azután lassan felemelte a másik kezét és az arcához szorította. Egészen közelről nézett elkomolyodott szemébe és megvonagló ajkaira. És mikor Genevieve befejezte a mondanivalóját azzal, hogy szeretni fogja, amíg csak kell neki, akkor egy szomjas sóhajtással az ölébe húzta és forró vággyal ráhajolt a megvonagló ajkakra.

A kikötőben az Ázsiai Petróleum Szindikátus emberei várták Sir Ronaldot. Az útiterv, amelyet előterjesztettek, az volt, hogy Sir Ronald – és persze Lady Chesterfield – vasúton utazzék Kaffráig; ez két nap. Ott automobil vár rájuk; az automobil azután hat nap alatt a sivatagon majd Szabirisztánon át elviszi őket Asztarabadig.

Ronald elfogadta az útitervet, és másnap már vonaton is ültek. Az utolsó órákat Genevieve arra használta fel, hogy Niemayer doktorral leborotváltatta a bajuszát és hogy nagy fáradsággal monoklit hajszolt fel neki az ilyenféle optikai cikkekkel semmiképpen el nem látott kereskedőknél. Niemayer doktor külseje így jelentékeny változáson ment át. Ronald azt állította, hogy monokli nélkül olyan, mint egy norvég hajadon, monoklival pedig olyan, mint egy bús hím-kanári. Genevieve azonban nagyon meg volt elégedve az átalakulással és a kétnapos vasúti utazás alatt is nagyon jól mulatott rózsás arcú, tudós barátjával. Kaffrában el kellett válniok, mert egyrészt az automobilban nem volt hely Niemayer doktor számára és mert másrészt a fiatal tudós eleve úgy tervezte, hogy teveháton teszi meg az utat Kaffrától Asztaradabig. Ronaldnak Kaffrában dolga volt még a szindikátus embereivel és Niemayer doktor félnappal előbb indult el náluk.

Az automobil az első nap délutánján utólérte. Niemayer doktor a magas teveháton igen boldogtalannak látszott, de hősiesen beszélgetett két kísérőjével, nyilván klasszikus tisztaságú arab nyelven. Mikor meglátta az automobilt, akkor sietve kicserélte a szemüvegét monoklira, amit Genevieve elragadó udvariasságnak talált, tekintettel arra, hogy a monoklival való küzdelme még súlyosabbá tette a tevével való amúgy is keserves küzdelmét. A három teve egy ideig versenyt galoppozott az automobillal, de Niemayer doktornak a tevegaloppal való viaskodása egyre megerőltetőbb lett. Ha Ronaldnak igaza volt, akkor a szomorú kanári ezekben a percekben egyenesen tragikus kanárivá lett. A versenyt így a kelleténél hamarabb fel kellett adni, de Genevieve az előrea leghálásabb búcsúintéseivel jutalmazta meg hőtörő automobilról a legédesebb mosolygásával és sies barátját. Később az automobil haladása is meglassabbodott. A nagy karavánútról letértek egy keskeny teveútra, ahol az automobil nehezen vonszolta magát előre a homokban. Délutánra azonban beértek első állomásukra. Néhány poros fa, néhány sárkunyhó és egy kút: ez volt az állomás. De a szindikátus emberei mindenről gondoskodtak, amire szükség lehetett: sátrakról, vacsoráról és benzinről. Genevieve kissé meghökkent, amikor minden átmenet nélkül a nappalból egyszerre éjszaka lett, de nagyszerűen aludt a sátorban és reggel elragadtatva élvezte a nappal születésének csodálatos színjátékát. Az egész pusztaság egyetlen opálszínű derengés volt; mintha valami csodálatos és óriási drágakő belsejében lettek volna. Az óriási drágakő keleten elkezdett gyöngyösen és rózsaszínűen reszketni, a gyöngyös és rózsaszínű derengésen hirtelen átütött egy vérszínű fénynyaláb, és vakító felségében egyszerre felemelte a szemhatár fölé tündöklő fejét a nap. Genevieve némán állott, azután sóhajtott egyet és Ronaldhoz fordult. Könnyes volt a szeme az elragadtatástól, megint sóhajtott egyet, azután hirtelen Ronald nyaka köré kulcsolta a kezét, lehúzta magához Ronaldot és megcsókolta.

Jó volt élni, jó volt szeretni egymást és úgyszólván kettesben utazni a kelet nagy, szabad ege alatt, a keletnek egy különös és tarka városa felé. A nappalok elég fárasztóak és sokszor egyhangúak voltak, de az esték mindig érdekesebbek lettek. Most már félig, vagy egészen független törzsfőnökök területén haladtak át és estére vagy egy sátortábornál vagy valami sárból épült pusztai palotánál álltak meg. A törzsfőnökök mind jó viszonyban voltak a szindikátussal és Ronaldot mindenütt rendkívüli tisztességadással fogadták. A fiatal szíriai, aki az arab sofőrön kívül tolmácsként jött velük, a törzsfőnökök gazdag és virágos üdvözléseiből állandóan kiemelte azt, hogy a törzsfőnökök nagyon jól tudják, hogy Ronald a petróleum fiatal fejedelme Genevievenek nagyon tetszett ez a jólinformáltság, és a lelkesedése akkor se hült le, mikor Ronald felvilágosította róla, hogy a puszta urai azért tudják ilyen jól a dörgést, mert a szindikátus évi szubvenciót fizet nekik. A Genevieve megjelenése mindenütt nagy izgalmat keltett, de egy-két helyen Theodorának még nagyobb sikere volt, mint Genevievenek. A fiatal szíriai kissé zavarodottan magyarázta el, hogy Theodora sok mindenben igen közel áll az arab szépségideálhoz; így például a járása állandóan megmutatja az idomai rengő teltségét és – ami a legfontosabb – „a keblei ég felé irányulnak”. Genevieve nagyszerűen mulatott a Theodora sikerén. Theodora pedig, akit az első napokban a stewardtól való elszakadása nagyon rosszkedvűvé és mogorvává tett, lázasan kezdett lelkesedni a pusztáért és a puszta fiaiért és elhatározta, hogy Asztarabadban karriert fog csinálni. Az egyik törzsfőnök területéről mindig fiatal lovasok kísérték őket a másik törzsfőnök területére és Genevieve meghökkenve látta, hogy ezek a fiatal gavallérok nemcsak a legdíszesebb, legszínesebb ruháikat húzzák fel az ő tiszteletükre, hanem vörös festékkel s fekete festékkel kifestik a szemük alját és a szempilláikat. Az a felvilágosítás, hogy ez a festés évszázados szokás, nem tudta eloszlatni az idegenkedést, de Theodora úgy találta, hogy a szokás nagyon érdekes és tulajdonképpen azt mutatja, mennyivel lovagiasabbak a keleti férfiak a nyugatiaknál, akik semmit se tesznek azért, hogy tessenek a nőknek. Genevieve egy-két helyen meglátogatta a törzsfőnökök hölgyeit, akik vagy a sárpalotának egy elzárt részében, vagy a sátornak egy függönnyel elválasztott szakaszában tartózkodtak. Az asszonyok megbámulták és megtapogatták Genevievet és ha a tolmács útján mondtak neki valamit, akkor a mondanivalójuk többnyire abban merült ki, hogy tulajdonképpen nagyon utálatos, ha egy nő fedetlen arccal jár férfiak között, továbbá, hogy a törököket, akikről az a hír járja, hogy mohamedán nép létükre ilyen utálatosságba kényszerítik az asszonyaikat, elevenen kellene megnyúzni. Ronald mindenüvé ajándékokat hozott, többnyire gramofonokat és egy-két rádiót; ezek az ajándékok mindenütt nagy örömet keltettek, és igen nehéz volt elhárítani házigazdáiknak azt a hajlandóságát, hogy ők viszont néhány tevét vagy lovat ajándékozzanak nekik, különösen miután kiderült, hogy nemcsak Ronald, hanem Genevieve is nagyon jól ért a lóhoz. A vacsorák mindenütt ijesztően bőségesek voltak, de Genevieve halálmegvetéssel teljesítette az udvariasságnak azt a kötelességét, hogy sokat egyék, sőt az első megdöbbenés után elszántan utánozta az udvarias házigazdát abban, hogy kézzel vegye ki a tálból azt, amit meg akar enni. A napok egyforma multával azonban mindezt nagyon megelégelte és boldog volt, amikor a szabirisztáni határon az utolsó lovaskíséret elmaradt mögöttük – nem mulasztván el, hogy a tiszteletükre viharos búcsúlövöldözést rendezzen – és az út szélén feltűntek a turbános, de mezítlábas szabirisztáni határőrök.

Az automobil most jó utakon és megművelt földek között haladt: a sárkunyhókból épült falvak után egy-két város is jött nagy téglaházakkal, mecsettel és minarettel; az úton sok lovas és gyalogos, sok tevés csapat és öszvéres kocsi haladt és este tíz órára beértek Asztarabadba. A girbe-görbe külvárosi uccákon nagyon óvatosan haladtak, de bent a városban kiszélesedtek az uccák; kávéházak, műhelyek és boltok nyitva voltak; a tiszta éjszakában óriási mecsetek és hatalmas paloták íves és kőcsipkés körvonalait lehetett látni és az automobil nemsokára megállt velük a Hotel Royal előtt.

Sidney Karg várt rájuk a kivilágított bejárat előtt. Sidney Karg a szindikátus asztarabadi irodáját vezette, és a külsején, különösen önérzettől mintegy duzzadó fején meglátszott, milyen fontos feladatok elvégzéséhez van hozzászokva. A társaságban ott volt Korngold úr, a Hotel Royal tulajdonosa.

A Hotel Royal maga hosszú, kétemeletes épület volt és Ronald nem sok jót várt tőle a külseje után. Korngold úr hatvan évesnek látszott, ránctalan arccal, de hófehér hajjal és hófehér szakállal.

Genevieve úgy találta, hogy tökéletes mása egy muezzinnek, akit Kairóban látott, amint egy minaretről átszellemült arccal kiáltja szét az allahu akbart; azonkívül nagyon tisztának találta és ezért szimpátiát érzett iránta. Ronald tudta, hogy Korngold úr egy lengyelországi gettóból gyerekkorában a londoni Whitechapelbe került és onnan jutott harmincöt évvel ezelőtt ide; a szemét – a hófehér szakáll felett és a hajlott orr kétoldalán – nagyon fiatalosnak és ravasznak érezte, és az első impressziója az volt, hogy Korngold úrral szemben bizonyos óvatosságra van szükség.

– Isten hozta, Sir Ronald, – mondta Korngold úr olyan melegséggel, amelyet Ronald túlzottnak talált. – Nagyon örülök, hogy az úton semmi baj nem volt. Mikor tíz óra elmúlt, már aggódni kezdtem.

– Aggódni?

– Minthogy Lady Chesterfield is elszánta magát az útra.

– Miért? Micsoda kellemetlenség fenyegethetett bennünket? – kérdezte Ronald idegenkedve.

– Semmi, semmi. De tetszik tudni, Sir Ronald: kelet kelet marad.

Ronald vállat vont. Ő is ismerte a keletet és nem hozta volna magával Genevievet, ha a legkisebb veszedelem fenyegethette volna.

Korngold úr felvitte őket a hotelbe. A hall tágas volt, de nem csábítóan tiszta. Korngold úr azt mondta, hogy a hotel általában inkább ázsiai vendégek számára van berendezve, de egy pár szobája van, amelyért európai vendég előtt sem kell szégyelnie magát. A ladynek és Sir Ronaldnak azonban mást ajánl. Az ő családja most távol van innen és a lakásuk üresen áll. A lakásnak az az előnye, hogy kissé el van különítve a hoteltől és hogy fürdőszoba is tartozik hozzá: az egyetlen fürdőszoba a hotelben és a nyolc asztarabadi fürdőszoba közül az egyik. (A többi hét a követségeken van.) Ha szívesek volnának a lakást megnézni, hogy jó lesz-e.

A lakás nagyon kényelmes, modern angol bútorokkal volt berendezve és Genevieve örömmel fogadta el. A Genevieve és a Ronald szobáján kívül jutott egy szoba Theodorának és volt egy negyedik szoba ebédlőnek és nappali szobának. Az ablakok előtt óriási balkon volt, amely nagy térre nézett.

Sidney Karg elment; Korngold úr is elbúcsúzott és küldte fel a vacsorát. Vacsora után Genevieve kiment a balkonra. A tér túlsó oldalán egy palotának a körívei rajzolódtak rá a feketekék égre; a téren néhány üzlet és kávéház még nyitva volt, emberek jelentek meg az üzletek és a kávéházak gyér fényében, azután belevesztek a homályba, úgyhogy csak fehér turbánjaikat lehetett látni, a mellékuccákból érchuros hangszerek pengése hallatszott és valahol a távolban csörgő dobot vertek; néha kiabálás zendült fel és mindig újra harsány női nevetés; friss kávénak és most fövő ételeknek a fűszeres gőze libbent fel néha egy-egy szellőcskével, és a magas ég aranydíszes feketekék bársonyboltozata alatt az egész világ tele volt valami fűszeres, éles, csípős szaggal, mintha állati testek kipárolgása virágillattal keverődnék. Ronald kijött Genevieve mellé.

– Érzed ezt? – kérdezte Genevieve.

– Igen. Az első másodpercekben utálatos, azután van benne valami részegítő. Kelet.

– Nem szeretnél itt élni?

– Nem.

– Én nem tudom…

– Kiábrándulnál. Ezek a keleti városok olyan mértékben romlottak és olyan szennyesen és magától értetődően romlottak, hogy a legliberálisabb nyugati ember is megutálja őket. Itt olyan bűnök tenyésznek, amilyenekről a nyugat nem is álmodik és egy európai vagy amerikai nagyváros romlottsága paradicsomi ártatlanság ezeknek az állapotához képest. Van egy arab mondás: „Minél szentebb a város, annál alávalóbbak az emberek”. Asztarabad szent rangja távolról sem olyan magas, mint Mekkáé, de a romlottsága túlhaladja a Mekkáét.

Sokáig álltak az erkélyen, hallgatták a szent város éjszakai életének a csörgő és lihegő zenéjét, azután Ronald lassan átkarolta Genevieve vállát, megfordultak és bementek. Másnap reggel Karg jelentkezett Ronaldnál, Ronald üzleti ügyekről beszélgetett vele, Ronald és Genevieve azután déltájban elmentek az angol követségre. Az angol követ – Lord Rosslyn – nagy örömmel fogadta és rögtön bevitte őket a feleségéhez. Lady Sylvia negyvenéves, korán megőszült, de rózsás arcú nő volt; Genevieve-vel szemben előbb tartózkodó jóindulatot mutatott, de azután gyorsan felmelegedett, a búcsúzásnál kiderült, hogy annyira a szivébe zárta Genevievet, hogy felajánlotta, jöjjenek a követségre lakni – a hotelszobák nyilván elviselhetetlenek. Mikor értesült róla, hogy Korngold úr lakásában laknak, akkor nem ragaszkodott az ajánlathoz, de rögtön megmondta, mikor akarja a Genevieve látogatását visszaadni és részletes tervet csinált arra, hogyan fog Genevievenek szórakozást szerezni azalatt, amíg Ronald a hivatalos ügyeivel van elfoglalva. Másnap délben a hintaja két nagyszerű fekete lóval, egy vörös díszbe öltözött arab kocsissal és egy fehér díszbe öltözött örmény inassal a bakon fel is robogott a Hotel Royal elé, és amikor a sétakocsizáson kiderült, hogy Genevieve a középkori építőművészet emlékei iránt érdeklődik és azonkívül jó lovas, akkor el volt bűvölve, mert ezt a kombinációt – a középkori művészet ismeretét és a jó lovaglást – eddig csak egyetlenegyszer találta meg Lord Rosslyn számos diplomáciai állomásai közül egyen: egy olasz diplomata magyar feleségénél Kínában.

Két nap múlva megérkezett Niemayer doktor és a Hotel Royalban vett ki szobát. Lady Sylvia a Genevieve ajánlására nagy jóindulattal fogadta és hamarosan megkedvelte, ami Genevieve véleménye szerint sokkal nehezebben ment volna, ha a vastag bajusza még meglett volna. Niemayer doktor gyorsan elvégezte hivatalos bemutatkozásait és pár nap múlva a hölgyeket már elvitte az egyetemre is. Az egyetemen a diákok nagy része vallási tudományokkal foglalkozott; ezek a fiatal tudósjelöltek és papjelöltek egyedül vagy kis csoportokban ültek egy óriási árkádos udvarban; alattuk egy állatbőr, előttük egy könyv, mellettük egy fatál az ebédjük és vacsorájuk számára; így szívták magukba reggeltől estig tartó szorgalmas tanulással a szent ismereteket. Niemayer doktor nem itt adott elő.

Az uralkodó – Mahmud Ali – az egyetemet európai mintára kívánta kiépíteni és szerény, de sokatígérő kezdetként már megnyílt néhány tanterem, ahol egyiptomi, hindu, angol és német tudósok történelmet, összehasonlító nyelvészetet, jogtudományt és politikát adtak elő. Az udvarban szorgalmatoskodó fiatal tudósok egyrésze mélységes utálattal és izzó haraggal gondolt a tantermekre; viharos ellenszenvük egyszer-kétszer már azzal a veszedelemmel fenyegetett, hogy a padokat összetörik, a tanulókat megverik és a tanárokat agyonütik, de a Mahmud Ali mezítlábas, turbános rendőrei mindig idejekorán közbeléptek. Niemayer doktor megmutatta a hölgyeknek a kárhozatos világi tudományok és veszedelmes nyugati gondolatok ellen való mozgalom vezetőjét is, a fiatal Habikullah Khant, aki fiatalsága ellenére máris híres költő és igen szép és nagyon épületes vallási, erkölcsi és hazafias tartalmú verseket ír. Az erkölcsös fiatal költő egy oszlophoz támaszkodva nézte őket. Karcsú és magas alakján, a fehér turbán alatt szimpatikus fej ült, de a két fekete szem az energikus sasorr mellett villámokat szórt az idegen tanárra és a fedetlen arccal járó idegen asszonyokra. Genevieve érdeklődve nézte a haragos fiatalembert és mikor elmentek mellette, barátságosan rámosolygott.

Ronaldnak sok dolga volt és kevés öröme a munkájában. Egy napon végül közölte Genevievel, hogy Sidney Karg két világrész legnagyobb szamara, aki angolországi metódusokkal akar Ázsiában boldogulni és hogy első dolga lesz, ha innen hazamegy, hogy Sidney Kargot elhelyezteti Hullba vagy Manchesterbe vagy Glasgowba és a helyébe küld valakit, aki kifelé kevesebb méltóságot hordoz a fején, de bent sokkal több agyvelőt. Azután leüzent Korngold úrnak, hogy tisztelje meg a látogatásával. Korngold úr nemsokára jött hófehér szakállával és azzal a bizonyos ravasz tekintettel a szemében.

– Korngold úr, – mondotta neki Ronald, – lord Hollburn, az Essex City Bank elnöke a lelkemre kötötte, hogy ha egy okos ember jó tanácsaira van szükségem, forduljak önhöz.

Korngold úr késznek nyilatkozott minden tanáccsal szolgálni, a mi szerény képességétől kitelik.

– Mindenekelőtt: nekünk van itt Asztarabadban egy nagyrészvényesünk. De Indiában jegyezte a részvényeket álnéven és az indiai igazgatónknak szavát vette, hogy a nevét senkinek sem árulja el. Mi oka lehet rá?

Korngold úr elgondolkozva simogatta a szakállát.

– Keleten – mondotta óvatosan, – okos emberek szerelik titokban tartani, ha pénzük van.

– Keleten! Én ismerem a keletet.

– Indiát.

– Indiát.

– Indiában angolok vannak.

Ronald vállat vont.

– De hiszen az majdnem lehetetlen, hogy egy ilyen városban ki ne lehessen találni, ki az, aki százezer fontért vesz át petróleumrészvényeket. Nem hiszem, hogy öt embernél több számba jöhet. Mit gondol, Korngold úr?

– Én se hiszem, hogy ötnél több számba jön.

– Karg azt mondja, hogy sejtelme sincs róla, ki lehet. Engedjen meg egy kérdést: ön se tudná nekem megmondani, hogy ki az?

Korngold úr lenézett a két kezére az ölében és lassan felelte:

– Nem, – sir Ronald, – én se tudom megmondani.

Ronald érezte, hogy nem mond igazat, és bosszús harag támadt fel benne. Miért hazudik? Mi oka van rá, hogy eltitkoljon valamit, aminek a titokban tartása – ha egyenes úton jár – neki nem használ és aminek a becsületes közlésére a másiknak szüksége lenne. Egy ideig kísértésben volt, hogy Korngold urat nyugodtan kiküldje a szobából, de aztán meggondolta a dolgot és néhány fagyos kérdést intézett hozzá. A Korngold úr feleletei most már jobban kielégítették és nemsokára egészen fölmelegedett. A szindikátusnak petróleumforrásai voltak a Wadi Mahirban és rézbányái a Zayenda Rud, – az életet adó folyó – völgyében. A petróleumforrások és rézbányák egyformán értéktelenek, ha a szindikátus nem kap koncessziót egy vasút építésére a tengerig. A koncessziót eddig lehetetlen volt megszerezni, egyebek között azért, mert a parlament leszavazta volna a törvényjavaslatot. Karg könyveket íratott a vasút közgazdasági jelentőségéről, Ronaldot összehozta a közlekedésügyi miniszterrel és a parlament vezető tagjaival és az amerikaiakat, akik a másik, a nyugati vasutat már építették, gyanúsította azzal, hogy intrikálnak a keleti vasút terve ellen. Korngold úr legyintett és csendesen mosolygott.

– Hiszi ön, – kérdezte Ronald, – hogy a parlament ellenállása komoly?

Korngold úr legyintett és mosolygott. Ronald folytatta:

– A vasút a Beni Aribi-törzs területein menne át; azt mondják, ezek vad és fanatikus kereszténygyűlölők, félelmes harcosok és lelkes emberölők; – nem lehet kihívni a haragjukat a területük megszentségtelenítésével.

– A Beni Aribi csakugyan jobban szeret embert ölni, mint juhot, de pontosan meg tud különböztetni egy angol fontot egy juhbőrtől.

– Egyszóval, Korngold úr, keleten vagyunk, mint ön igen helyesen mondta: ki az, akivel itt okosan kell beszélni?

Korngold úr elégedetten mosolygott:

– Ha sir Ronald megengedné, én összehoznám Kücsük Szaid bejjel. Kücsük Szaid bej török tiszt volt; jelentékeny része jutott azoknak a harcoknak az intézésében, amelyeknek az eredményeként Mahmud Ali őfelsége személyes titkára, mert ezt az állást többre becsüli bármilyen más állásnál a királyságban.

Ronald megbeszélte a részleteket Korngold úrral, azután ránézett Korngold úrra.

– Azt hallom, Korngold úr, hogy a szultán önnek nagy hálára van kötelezve és különös bizalmával és barátságával tünteti ki.

Korngold úr lesütötte a szemét és óvatosan felelt:

– Nekem alkalmam volt rá, hogy némi szolgálatokat tegyek őfelségének akkor, amikor még a trónra való kilátásai nagyon bizonytalanok voltak.

Felnézett.

– De legyen szabad a figyelmébe ajánlanom sir Ronald, hogy őfelsége a király címet vette fel és bár a köznyelv általában szultánnak nevezi, ő nem szereti, ha valaki hivatalos vonatkozásban összetéveszti a két címet. Karg urat én többször kértem rá, hogy a szindikátus beadványaiban és levelezéseiben legyen figyelemmel erre a jelentéktelennek tetsző nüanszra, de Karg úr a különbséget elhanyagolhatóan csekélynek tartotta.

Ronald nyelt egyet. Karg repülése még gyorsabb lesz, mint ahogy tervezte.

– Akkor engedje meg még ezt a kérdést. Korngold úr: informálva van ön arról, hogy a királynak van-e valami személyes kívánsága?

– Azt hiszem, igen, sir Ronald. Őfelségének pénzbeli kívánsága nincs, hiszen az állam jövedelmei felett lényegileg korlátlanul rendelkezik. Ellenben: mint minden nagy uralkodónak, messzemenő politikai tervei vannak. Azt szeretné tehát, ha a szindikátus a Wadi Mahiron túl is kiépítené a vasutat a keleti határig. A Wadi Mahiron túl sivatag van; a vasútnak nagy stratégiai fontossága lenne, de üzletileg ráfizetéssel járna. Karg úr a gondolatot indiszkutábilisnak tartotta.

– Ez üzleti számítás dolga, – mondotta Ronald.

– Persze, hogy az, – felelte Korngold úr.

Ronald ceruzát vett elő és egy-két percig nagy figyelemmel számolgatott.

– Elég három vonat egy héten?

– Kettő is.

– Hát mért ne lehetne akkor megcsinálni?

– Hát mért ne lehetne akkor megcsinálni? – ismételte Korngold úr.

Még kifejezte azt a meggyőződését, hogy ha Ronald beszélt Kücsük Szaid bejjel, esetleg kihallgatáson volt őfelségénél, akkor a parlament egy-két héten belül bizonyosan megszavazza a koncesszióra vonatkozó törvényjavaslatot, azután felállt és indulni készült. Ronald megköszönte a felvilágosításait és a segítségét és jelezte, hogy a szindikátus nem lesz hálátlan iránta. Korngold úr udvarias elhárító mozdulattal felelt és Genevieve, aki nagy figyelemmel hallgatta végig a beszélgetést, sietve közbelépett. Korngold úrtól a családja felől kérdezősködött, és Korngold úr félperc múlva már elővette a fotográfiákat a zsebéből. A három fia Angliában jár az egyetemre; a lánya egy holland emberhez ment férjhez, Jáva szigetén él; odautazott a felesége is a harmadik unokájának a születésére, és ő maga, Korngold úr is, ha Isten megsegíti, nemsokára odautazik és a hátralévő idejét ott akarja leélni. Ezek itt, lady Chesterfield, az unokáim…

Ronaldnak a következő napokban hosszú tárgyalásai voltak, nagyösszegű csekkeket írt alá, de a tárgyalásokról mindig nagyon elégedetten jött haza. A parlament egy hét múlva már el is kezdte tárgyalni a keleti vasútról szóló törvényjavaslatot, és a vitának a kezdetét Genevieve is meghallgatta a karzatról, természetesen a diplomácia számára fentartott páholy farácsos feléből, nehogy fedetlen arca megbántsa a hithűségben nagyon erős képviselők erkölcsi érzékenységéi. Délutánonként néha kilovagolt lady Sylviával. Ezeken a sétalovaglásokon rendszeresen találkozott Habibullah Khannal, aki gondolatokba mélyedve éppen arra sétált, amerre őt az útja vitte. Gyakran volt látható a hotel előtt is, és egy nap múlva Niemayer doktor azt a hírt hozta, hogy a fiatal költő beállott a hallgatói közé és hosszú és heves vitákat folytat vele arról, kárhozatos vagy áldásos-e a nyugati civilizáció. Niemayer doktor érvei nyilván nagyon meggyőzőek voltak, mert a fiatal költőben rendkívüli érdeklődés támadt a nyugati civilizáció itteni reprezentánsai iránt és az élete legfőbb vágyának azt mondta – és új költeményei kivétel nélkül ezt a vágyat fejezték ki – hogy egyszer közelről láthassa Genevieve-et.

Genevieve nevetett és azt mondta, hogy majd az elutazás előtti napon megengedi – a nyugati civilizáció érdekében – Niemayer doktornak, hogy elhozza egyszer Habibullah Khant.

A délutáni kilovaglásokhoz rendesen egy elhagyott utat kerestek ki, amely tarka nyárilakok és gyönyörű kertek között vitt ki a szabad mezőre. Az útnak a külső részén, mozaikkal kirakott, tarka kőkapu előtt egy délután nagy csomó ember állott és keresztben elzárta az utat. A hölgyek meglassították a lovaik ügetését azután lépésben mentek. A kapu felé fordultan várakozó emberek közül egyszerre hátrafordult egy turbános, mezítlábos rendőr, haragos, tiltó mozdulatot tett feléjük és morduló hangon mondott valamit. Lady Sylvia visszafordult arab lovásza felé, aki kissé elmaradt mögöttük, a mezítlábos rendőr azonban ekkor már megfogta Genevieve lovának a kantárját. Genevieve teljes törvénytisztelettel maga is hátráltatni kezdte a lovát és odafordult lady Sylviához:

– Azt hiszem, legjobb, ha visszafordulunk.

A mezítlábos rendőr azonban olyan sürgősen el akarta őket távolítani, hogy most már nemcsak Genevieve lovának a kantárszárát fogta meg, hanem magát Genevieve-et tolta visszafelé és erre a célra a lábát markolta meg a térde felett. Hatalmas barna kezét azonban felszisszenve kapta vissza, mert Genevieve az otromba érintéstől gyorsan feltámadt haraggal villámgyorsan megfordította a lovaglóostorát és a lovaglóostor ólomgombos végével rávágott a keze fejére.

Genevieve most már sietve meg akarta fordítani a lovát, de a mezítlábos rendőr hivatali buzgalma most már sértett dühvé lett. Újra kinyújtotta a kezét – ezúttal a másikat – Genevieve felé, most már azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy Genevieve-et kilódítsa a nyeregből. Genevieve a lova megfordításával volt elfoglalva, de a jó szándékot még idejekorán észrevette és a lovaglóostor ólomfeje az utolsó másodpercben rácsattant a markolásra készülő nagy barna kézre. A rendőr most már ordított; az időközben megérkezett arab lovász lady Sylvia gyors és halk utasítására szintén ordított és a rendőr és Genevieve közé akarta ékelni a lovát. A távolban feltűnt Habibullah Khan és futva és kiabálva indult a harc színhelye felé. A rendőr azonban most már se hallott, se látott. Átsiklott az arab lovász lova alatt és harmadszor és negyedszer és ötödször is megtámadta Genevieve-et. De Genevieve készen várta és a lovaglóostor ólomvége villámgyorsan zuhant le mindig újra és mindig gyorsan a felemelt kéz felé.

A mozaik-díszes tarka kapu mögött lovas csapat jelent meg: Mahmud Ali, a szultán; a jobboldalán nyolcéves fia, Szulejman és a baloldalán Kücsük Szaid bej. A társaság akkor érkezett, mikor az első ütés lezuhant volt a rendőr kezére, Kücsük Szaid bej rögtön közbe akart lépni, de a szultán felemelte a kezét és egy mozdulattal megállította. Látni akarta, hogyan folytatódik a harc és feszült figyelemmel nézte, jól céloz-e a Genevieve lovaglóostora. Genevievenek végre sikerült a lovát megfordítania.

– Galopp, – mondta halkan lady Sylvia, – galopp.

A rendőr még egy kísérletet telt, hogy megbénult kézzel belekapaszkodjék a Genevieve lábába, de a lihegve megérkező Habibullah Khannak egy taszítása messzire elröpítette. Ugyanekkor megindult Mahmud Ali a kapun át és hangosan és udvariasan üdvözölte lady Sylviát.

– Stop, – mondta lady Sylvia.

Genevieve, aki már sarkantyút adott a lovának, most gyorsan fékezett, a ló ágaskodni kezdett és majdnem összeütközött a szultán lovával.

– Bocsánat, lady Sylvia, – mondta a szultán franciául. – Remélem, semmi komoly kellemetlenségük nem volt. Ezeknek az én embereimnek még új dolog a fegyelem, és nem szabad nagyon haragudni rájuk, ha az energiát összetévesztik az otrombasággal. – Bocsánat!

Elhallgatott és várakozóan nézett lady Sylviára.

– Felség, ez lady Chesterfield, – mondta lady Sylvia.

Genevieve figyelmesen nézte a szultánt. – Fényes fekete szakálla és bajusza volt és hosszú fekete szempillái az izzó fekete szemek felett. Genevievenek az jutott eszébe, hogy nyilván ő is festi a szempilláit és vöröset rak fel az arcára. De karcsú és magas alakja volt és fekete lován a hófehér burnuszban és a tarka fejdísszel letagadhatatlanul impresszionálnia kellett nemcsak lelkes alattvalóit, akik számára kilovaglásainál ezt a nemzeti díszt felöltötte, hanem a szkeptikus idegent is.

– Enchanté, madame, – mondta a szultán. – El vagyok ragadtatva, hogy a férje után, aki megtisztelt a látogatásával, egy szerencsés-szerencsétlen véletlen következtében önnel is megismerkedhettem. Remélem, hogy ez az incidens nem rontja meg túlságosan a véleményét rólunk.

– Nem, – mondta Genevieve, – igazán nem. Ez az ember jót akart, csak rosszul csinálta. Nagyon örülnék, ha némiképpen megvigasztalhatnám.

Benyúlt férfias szabású lovaglókabátjának a zsebébe és néhány ezüst- és aranypénzt kapart elő. A rendőr a méregtől, a fájdalomtól és a meglepetéstől sárgán és zölden állott a tömegben és ijedten nézett a szultánra. Genevieve első intését nem értette meg, második intésére a szultán felé nézett és csak a szultán beleegyező szemhunyorítására mert Genevieve elé járulni. Mikor Genevieve a kezébe ejtette a pénzt – körülbelül egy évi fizetését – és rámosolygott és mondott neki valamit, álmélkodva nézett a szultánra, azután a szultán intésére visszahúzódott és újra meg újra kinyitotta a kezét, hogy lássa a pénzt és lássa, hogy nem álmodik.

– Asszonyom, – mondotta a szultán – a keletiekről azt szokás mondani, hogy semmit se becsülnek úgy, mint a bőkezűséget, de az igazság az, hogy semmit se becsülnek úgy, mint az erőt és a bátorságot.

Még néhány szót váltottak, azután lady Sylvia mosolyogva mondotta:

– Minthogy az ügy általános megelégedésre elintéződött, azt hiszem meg fogjuk köszönni őfelségének a jóindulatát…

A szultán elbúcsúzott tőlük. Genevieve rámosolygott a nyolcéves Szulejmanra, aki ugyanolyan fehér díszben ült nagy lován, mint az apja és Szulejman fehér foggal, egész gömbölyű, barna arcát bevilágító nevetéssel nevetett vissza rá. A hölgyek ügetésbe fogták a lovaikat; a szultán elgondolkozva nézett utánuk és Habibullah Khan féltékeny ellenszenvvel figyelte a szultánt.

Theodora időközben megszokta azt, hogy ebédeit és vacsoráit ne szobájában, hanem a Hotel Royal éttermében költse el. Itt különböző sikerei voltak, különösen a perzsa és az afgán kereskedők körében és már-már azon habozott, hogy egy perzsa kereskedőnek igent mondjon-e, amikor kiderült, hogy kérőjének még három felesége van otthon és ő lenne a negyedik. Genevieve és Ronald esténként többnyire meg voltak híva valamelyik követségre. Egy éjjel, mikor hazajöttek és Genevieve járt-kelt a szobájában és éjszakai toalettet csinált, Ronald átsétált hozzá és leült egy székre. Egy ideig szótlanul nézte.

– Ma megint rájöttem számos kis trückjeid egyikére, – mondta aztán jókedvüen.

Genevieve kíváncsi mosolygással fordult feléje.

– Más szép asszony, – mondta Ronald, – úgy lép be egy terembe, mint egy királyné, te úgy jössz be, mint egy kis árvalány.

Genevieve nevetve intett igent.

– Persze, – mondta, – van-e minden rosszindulatot provokálóbb valami, mint egy önérzetesen besuhogó beauté. Az asszonyok rögtön gyűlölik, és a férfiak mind azt érzik, hogy azért se fog nekik tetszeni.

– Ilyesmikkel szédíted meg az asszonyokat is. Mi mindez benned? – folytatta elgondolkozva. – Ösztön?

– Értelmes emberben a jó ösztönei tudatossá válnak, – mondta Genevieve a toalettasztalnál.

Ronald elgondolkozva hallgatott.

– Egyszer azt mondtam neked, – mondta azután, – hogy olyan vagy, mintha színpadon járkálnál. Csakugyan mindig olyan vagy; ilyenkor is, amikor ketten vagyunk éjjel egyedül. Ez bizonyosan francia tulajdonság benned – a legegyszerűbb mondatoknak is olyan művészi kikerekítessel tudtok súlyt adni, a legtriviálisabb mozdulatokat is olyan gráciával tudjátok megokoltnak és szükségesnek feltűntetni, mintha láthatatlan nézőközönség figyelné. A magyarázat pedig: minden ösztön tudatossá válik bennetek. Ez a luciditás, az okosságnak ez a csillogása minden cselekedeten néha megijeszti az embert. De meg kell vallanom, hogy… hogy egy szép asszonyt, akit még hozzá imád is az ember… nagyon érdekessé tesz.

Genevieve egy mosolygó csókot küldött feléje és járt-kelt.

– Tudod, mit olvasok most? – mondta elfoglaltan. – Az Ezeregyéjszaka meséit. Ismered? Nem a megrövidített és erkölccsel denaturált kiadásokat, hanem a teljes szöveget, a tizenhétkötetes angol fordításban. Niemayer doktor szerezte meg. Nem olvastad? Nem szemérmes lelkeknek való olvasmány, de a kelet lelkét viszont megismeri belőle az ember. Hm… igazad volt az első este: nem szeretnék itt élni. Hanem most világos lett számomra az is, mi az Ezeregyéjszakának az a szimbolikus értelme, amiről filológusok annyit írtak.

– Mi?

– Ez. Sahriar király lefejezteti minden asszonyát, de Seherezádét nem tudja lefejeztetni. Miért? Mert Seherezádé nemcsak hű volt hozzá, hanem minden éjjel új volt és érdekes volt számára.

– Azt hiszed?

Genevieve befejezte a járás-kelését, megállt előtte és egy másodpercre elhárította a két kart, mely kinyúlt feléje.

– És minden asszonynak, – mondotta mosolyogva, – aki szereti az urát, ez a legforróbb vágya: hogy mindig új maradjon és mindig érdekes maradjon neki… tisztelt szultánom.

A parlament megszavazta a vasútépítésről szóló törvényjavaslatot, de a királyi szentesítés késett, Ronald türelmetlen lett és a kívánságára egy este Korngold úr újabb bizalmas tanácskozásra kísérte el Kücsük Szaid bejhez. Genevieve egyedül maradt otthon és megkérte Theodorát, hogy mielőtt lefekszik, csináljon fürdőt neki. Sokáig olvasott, azután bement a fürdőszobába és megfürdött. Mikor kilépett a kádból és a fürdőköpenye után nyúlt, hűvös légvonatot érzett. Körülnézett és észrevette, hogy a fürdőszoba udvarra nyíló fakeretes, színes ablakának egyik kockájából hiányzik az üveg. A hiányzó, sötétre festett üvegdarabot sötét posztódarabbal pótolták; ezt a posztódarabot fölemelve tartja két ujj és a két ujj mögött egy bebugyolált férfifejből két szem néz be a szobába. Genevieve villámgyors mozdulattal kapott fel egy korsó forró vizet, melyet Theodora azért készített oda, hogy keze ügyében legyen, ha kedve támadna a haját megmosni, és a forró vizet nekizúdította a színes ablaknak. A víz nekiloccsant az ablaknak, a posztódarab lecsapódott és a két ujj és a két szem eltűnt. Genevieve bosszankodott és nevetett. Az udvarban foglalatoskodó arab lovászok, kocsisok és szolgák közül lehetett valamelyik. Ha ugyan egy volt; s ha a társaság egyesült erővel nem rendezett egy érdekes előadást, esetleg magas betekintési díjakkal. És vajjon ma volt-e az első előadás? Genevieve hiába törte a fejét, hogy az ablak alsó részén az az üvegkocka tegnap is hiányzott-e már. Nem tudott rá visszaemlékezni. Bosszankodva ment vissza a szobájába, éjszakai toalettet csinált és lefeküdt. Mikor a könyve után nyúlt, egyszerre észrevette, hogy a könnyű függöny, amely az erkélyre nyíló ablakot eltakarta, az egyik oldalán félre van tolva; és a függöny mögött, mintha állna valaki, aki a keskeny résen benéz. Genevieve kiugrott az ágyból, papucsot rántott, az éjjeli szekrényről felkapta ismétlő-pisztolyát, felrántotta az erkélyre nyíló ajtót és kint volt az erkélyen. A hosszú erkély egyik oldalán nem volt semmi; a másik oldalon azonban egy burnuszos alak éppen átkapaszkodott a korláton. De mire Genevieve felemelte a pisztolyát és rákiáltott, már hallani is lehetett a zuhanását a földszinten. Leugrott az első emeletről és Genevieve hiába hajolt ki a korláton, a sötétségben nem látta már semmi nyomát. De hogyan jutott ide? Két lehetőség van. Vagy egy második emeleti szobából ereszkedett le, vagy a szomszéd erkélyről mászott át valami hídszerkezet segítségével. De mit akart? A fürdőszobai előadás folytatását látni? Genevieve mosolygott a saját maga önkéntelen és furcsa elhelyezkedésén abban, amit a fürdőszobai előadásnak nevezett el, de ugyanakkor minden idege reszketett a dühtől. Haragosan és hosszan csengetett és az arab pincérrel idegesen és türelmetlenül felrendelte az örmény üzletvezetőt. Az örmény üzletvezetőnek jelezte, hogy mi történt, energikus vizsgálatot és a tettes vagy tettesek megbüntetését követelte és egyéb bosszú-igéretek mellett kijelentette, hogy egy acélburkolatú pisztolygolyót fog minden emberi lénybe küldeni, aki előzetes engedelme nélkül a lakása táján vagy az ablakai közelében mutatkozik. Az örmény üzletvezető nem tudott semmiről, mentegetődzött és dadogott és mindent megígért. Mire Ronald késő éjjel hazajött, Genevieve már túl volt az izgalmon és nevetve beszélte el neki saját felháborodott haragját és véres fenyegetőzéseit is. De Ronald nem volt hajlandó ezt a dolgot a humoros oldaláról felfogni és csak a késő éjjeli óra tartotta vissza attól, hogy Korngold urat rögtön ne hivassa. Reggel Korngold nem volt otthon és Ronald csak déltájban tudott vele beszélni. Mikor Ronald elmondta neki mi történt, Korngold lassan elsápadt.

– Azonnal utána nézek a dolognak, sir Ronald, – mondta fehér ajakkal és a foga között morzsolva a szavakat. Az üzletvezetőm – a gazember! – egy szót se szólt róla.

Elment és késő délután, amikor Ronald hazajött, hogy estére átöltözködjék, bekopogtatott hozzá. Még mindig sápadt volt és azt az alázatos kérést és sürgős tanácsot terjesztette elő, hogy Ronald azonnal utazzék el. Leghelyesebb lenne még ma éjjel; legtanácsosabb lenne az angol követség valamelyik tagjának a kíséretében; legjobb lenne, ha maga lord Rosslyn vállalkoznék erre a kis kirándulásra. Ronald álmélkodva hallgatta.

– De miért? A tegnapi éjszakai incidens miatt?

– I… gen.

– Ki volt az az ember?

– Senki innen a házból, az bizonyos. És senki itt a házban nem tud, vagy nem akar róla tudni semmit.

– És ezért utazzam el?

– Keleten vagyunk, sir Ronald.

Ronald bosszankodott. Miért akar ez az ijedt ember ráijeszteni? Korngold már egyszer-kétszer – ez bizonyos – nem mondott neki igazat. Most megint nem őszinte. Mit akar elérni? Miféle ravasz tervnek ügyes kis sakkhúzása ez?

– Megvárom, míg a koncesszió aláírása megvan, azután elutazom.

– Ezért nem érdemes várni. Kaffrakban elég korán kapja meg azt a hírt, sir Ronald, hogy a koncesszió alá van írva.

Ronald gyanakvása egyre erősebb lett, és amikor Korngold azt kérte tőle, hogy azokra a napokra, amelyeket itt akar még tölteni, költözzék át az angol követségre, akkor sértett bosszúság támadt fel benne. Át fog költözni, felelte hűvösen; de Korngold úrnak azt a kívánságát, hogy a történteket mondja el lord Rosslynnak, aligha fogja teljesíteni. Nem lenne-e szíves akkor közölni lord Rosslynnal, hogy ő – Korngold – még ma este kér egy negyedórát tőle egy bizalmas beszélgetés számára? Esetleg… ha alkalma lesz rá az este folyamán, felelte Ronald.

Korngold úr visszavonult, de azonnal felhívta telefonon az angol követséget és pár perc múlva útban is volt, hogy beszéljen lord Rosslynnal. Ekkorra besötétedett és negyedóra múlva Ronald Genevieve-vel együtt indult lefelé, hogy autóba üljenek. Mielőtt beszálltak az autóba, megálltak egy-két percre. A nagy tér közepén hatalmas tűz égett, a tűz körül burnuszos emberek ültek nagy körben, az ülő alakok közül néhányan dobot vertek, a körön belül a dobszóra sebes forgással táncolt néhány sötét alak. Az arab sofőr elmondta, hogy ezek az emberek a Beni Arabihoz tartoznak; a holnapi péntekre jöttek be, mert az Omár-mecsetben valami különös szertartás lesz.

– Ezek az ellenségeink, – mondta Ronald mosolyogva, – akiket jó barátainkká fogunk tenni.

Néhány lépést tettek a tűz felé. A dob nyugtalanul pergett, és a tánc a tűz körül egyre hevesebb lett. A szédülten és szédítően pergő táncolók kardokat kezdtek suhogtatni és a dobverők egy-egy elnyújtott, panaszos kiáltással feleltek a táncolók minden kiáltására. A körön kívül egyre több néző gyűlt össze. Genevieve és Ronald közelebb mentek, hogy lássák a táncot. A táncolók közül az egyik forogva kijött a körből és most előttük forgott a két villogó karddal a kezében. Fekete bajuszos, feketeszakállas fiatal legény volt, feltűnő volt uborkanagyságú orra. Genevieve s Ronald érdeklődve nézték, azután megelégelték a látványt és indulni készültek. Az uborkaorrú legény ekkor letette a kardjait, odalépett Genevieve elé. Genevieve meglepetve nézte, mit akar. Az uborkaorrú kivett az övéből egy pénzeszacskót, megcsörgette és félreérthetetlen jelbeszéddel megmutatta, hogy hajlandó a pénzeszacskó tartalmába mélyen belenyúlni, ha Genevieve vele-tart.

– Kérlek, Ronald, – ne! Ilyen ostobaság miatt. Gyerünk.

Belekapaszkodott a Ronald karjába és kiáltott a sofőrnek. Az uborkaorrú azonban ismét elébük állott és megint megcsörgette a pénzeszacskóját. Ronald ökle ekkor belereccsent az arcába, az orra felett és a homloka alatt. Hangos zuhanással elterült a kavicsos földön. A társai egyszerre mind ott voltak mellette és üvöltő ordítással indultak Ronald ellen. Ronald az elsőt egy szabályos ökölcsapással leterítette, de a következő karddal jött feléje. Ronald előrántotta a pisztolyát és figyelmeztetésül a lába elé lőtt. A kardos ember megállott, de a háta mögül előrohant az időközben magához tért uborkaorrú és most már szintén karddal a kezében indult Ronald felé. A Ronald első – figyelmeztető – lövése nem állította meg, erre Ronald másodszor is lőtt. Az uborkaorrú legény megingott, elesett és a kavicsos talaj véres lett körülötte. A társai ördögi üvöltésbe törtek ki. Genevievenek ekkorra sikerült a habozó arab sofőrt odaparancsolni az autóval.

– Az autóba Ronald! Azután előre, ha száz embert kell is legázolni.

Ronald óvatosan hátrálva fel akart lépni az autóba, de ekkor egy mezítlábas rendőrszakasz érkezett rohanva a térre. Vastag botjaik hangos csattogással zuhogtak le az üvöltő emberekre, azután egy altiszt beült Ronalddal és Genevieve-vel az autóba és elvitte őket a rendőrfőnökségre. Itt egy rendőrtiszt elmondatta magának, hogy mi történt, – tűrhetően beszélt angolul – azután telefonozott a rendőrfőnöknek, azután megint kijelentette, hogy Ronaldot letartóztatja. Közben az uccán nagy tömeg gyűlt össze és haragos üvöltése behallatszott a szobába.

– Volna szíves megengedni, hogy telefonozzak az angol követségre? – kérdezte Ronald nyugodtan.

– Sajnálom, nem. Hamarosan itt lesz a rendőrfőnök úr, minden kívánságot neki tessék előterjeszteni.

Ronald Genevievehez fordult:

– Menj, szívem, az angol követségre.

Genevieve habozott egy másodpercig, azután sápadtan igent intett.

– Volna szíves gondoskodni arról, – kérdezte Ronald, – hogy a feleségemet ne molesztálják, ha innen most elmegy?

A rendőrtisztviselő parancsára egy csomó rendőr hátraszorította az üvöltő tömeget, Genevieve beült az autóba, az arab sofőr helyett maga vette a kezébe a kormánykereket, mert a maga bátorságában jobban bízott és az autó zúgva elindult. Mikor az angol követség lépcsőjén felrohant, lord Rosslyn ijedt arccal nyújtotta ki a kezét feléje:

– Baj van? – kérdezte. – Máris?

Genevieve elmondta, hogy mi történt. Lord Rosslyn összeszorította keskeny ajkát és egy másodpercig elgondolkozott. Azután egyik titkárját elküldte a rendőrségre, ő maga pedig felhívta a külügyminisztériumot. Pár perc alatt sikerült összeköttetést kapnia magával a külügyminiszterrel és nagyon nyugodt és nagyon határozott közléseire és kívánságaira azt a választ kapta, hogy a külügyminiszter rögtön maga jár utána a dolognak és félórán belül felhívja Lord Rosslynt. Félóra múlva megszólalt a telefon. A külügyminiszter utánajárt a dolognak. Lord Rosslyn kívánságát, hogy Sir Ronald Chesterfieldet azonnal szabadlábra helyezzék, nagy sajnálatára, nincs módjában teljesíteni. Az ország törvényei nem engedik meg. Ő maga természetesen nem kételkedik benne, hogy Lord Rosslyn közlése minden részletében precíz és Sir Ronald önvédelemből ölte meg a szerencsétlen áldozatot, de ezt a rendőri és bírói eljárásnak kell megállapítania. Arra nézve, hogy Sir Roland Chesterfield szabadonbocsátása esetén nem vonná el magát a bírói eljárás elől, sajnos, még az angol követség garanciáját sem fogadhatja el, már csak azért se, mert tekintettel kell lenni a rendkívül felizgatott közhangulatra. A szerencsétlen Hasszan Beni Aribi holttestét törzsének emberei jajgató és átkozódó menetben viszik végig az uccákon és a főváros hangulata olyan, hogy a belügyminiszter jónak látta, hogy a követségek védelmére máris rendőrcsapatokat küldjön ki, a hadügyminiszter pedig riadót fúvatott a kaszárnyákban. Arra nézve igenis teljes garanciát vállalhat, hogy Sir Ronald Chesterfield nemcsak a tömegharaggal szemben kap teljes védelmet, hanem gentlemanhez illő elhelyezésben és bánásmódban lesz része mindaddig, amíg az erre illetékes vádtanács – egy pár napon belül, de Lord Rosslyn kívánságára a legelső hétköznapon, tehát a holnapi pénteket követő szombaton – nem dönt. Sir Ronald minden jogi eszközt igénybe vehet a törvények keretén belül, az természetes; és Lord Rosslyn természetesen most is meglátogathatja, bár ő – a külügyminiszter – azt a tanácsot bátorkodik adni Lord Rosslynnak, hogy most inkább ne menjen ki az uccára.

Lord Rosslyn letette a kagylót. Genevieve sápadtan várt. Lord Rosslyn arcán kőbe vésett, komor elszántság ült. Itt egyelőre semmit se lehet tenni, monda halkan Geneveieve-nek. Genevieve maradjon itt: nem, ne csak ma éjszakára; költözzék át ide; a holmiját rögtön elhozatják a hotelből, ö maga pedig azonnal felkeresi Ronaldot. A telefon közben folyton csengett, az estére meghívott vendégek közölték, hogy nem jöhetnek el a nagy felfordulás miatt és kíváncsian kérdezősködtek arról, mi történt voltaképpen. A követség előtt már elhelyezkedett egy rendőrszakasz. Kordonjukon túl egyre dagadó és egyre hangosabban zúgó tömeg gyűlt össze.

Genevieve lady Sylvia társaságában szorongva nézte egy ablakból a rendőrkordonon túl hadonászó és kiabáló, turbános és burnuszos embereket és elszoruló szívvel töprengett azon, mit lehetne és mit kellene itt tenni. A követség épületének a nagy kapui ekkor kinyíltak és a rendőrkordonon át kihajtott az uccára Lord Rosslyn fogata. A díszhintó előtt két arab szolga lovagolt fáklyával a kezében; mögöttük a követség négy kavasza jött lovon; azután a díszhintó arab lovászával és zsinóros, ezüstös, merev angol inassal a bakon; a díszhintóban ünnepi egyenruhában, rendjelekkel és szalagokkal, Lord Rosslyn ült egyedül; a hintó mögött a követség négy fiatal tisztviselője lovagolt. Patetikus, tüntető és kihívó felvonulás volt, a háborgó városon és a dühtől ordító tömegeken át – miért? Anglia némán és komoran odaáll egy fenyegetett polgára mellé. És Angolország képviselője nehányadmagával szótlanul szembenéz százezer ordító emberrel. A patetikus menet kint volt az uccán; a lovak ügetni kezdtek; a tömeg zúgása előbb elhallgatott, aztán újra szakadozott, rikácsoló kiáltások hallatszottak, de a kis menet ekkorra befordult egy keresztuccába. Mi vár ott rá? Genevieve hálás elragadtatással nézte az egész felvonulást; élvezte a komor és gőgös gesztus vakmerő szépségét; de megdideregve kérdezte magától, mi vár a kis menetre a keresztuccában és a többi, emberrel zsúfolt uccán a rendőrségig és a rendőrség előtt. A Lord Rosslyn díszhintajába egy hosszú lépéssel felléphet valaki késsel a kezében, a revolverről nem is szólva. Miért vállalta Lord Rosslyn olyan kihívóan ezt a kockázatot? Csak azért, hogy egy látogatással demonstrálja, hogy Anglia nem hagyja el bajba jutott polgárát? Kinek szól ez a demonstráció? A tömeg nem számít, mindenki más pedig úgy is tudta. Genevieve megborzongott egy hirtelen támadt, furcsa, de elháríthatatlanul logikusnak érzett gondolattól. Lord Rosslyn talán azért áll ilyen kihívó dölyffel a dühöngő tömeg elé, mert akarja, hogy valami baj érje; mert azt akarja, hogy őt érje valami baj: feltűnő sérelem vagy akár katasztrófa. De miért? Genevieve borzongva töprengett és dideregve számolta a perceket. Háromnegyed óra múlva feltűnt a keresztuccánál a két fáklyavivő lovas, utánuk a többi lovas és díszhintó. Lord Rosslyn mozdulatlan arccal ült a hintóban, a többiek arca is merev volt és mozdulatlan. A tömeg üvöltözött, de a kapu kinyílt és a menet bántatlanul ért be az udvarra. Lord Rosslyn elmondta a hölgyeknek, hogy Ronaldot teljes épségben találta. Tűrhető szobában van elhelyezve, humorral nézi a helyzetet és a követség egyik alkalmazottja már úton van, hogy a Hotel Royalból átszállítson hozzá mindent, amire szüksége lehet. A rendőrség elé való felvonulás, felelte azután Lord Rosslyn a hölgyek kérdéseire, csak kívülről nézve volt drámai, és az utcán üvöltöző tömeg egyetlen másodpercig se jelentett komoly veszedelmet számukra. Nyugodtan, majdnem derülten beszélt, de Genevieve érezte, hogy nem mond igazat és hogy nyugodt és derült maszkja mögött tompa düh és komor elszántság ég.

Szombaton a rendőrség áttette a Ronald-ügyet az ügyészséghez. Az ügyész indítványára a vizsgálóbíró elrendelte Ronald további fogvatartását és a vádtanács még aznap jóváhagyta ezt a határozatot és elutasította Ronald ügyvédjének azt az indítványát, hogy Ronaldot helyezzék szabadlábra. Vasárnap lord Rosslyn kihallgatásra jelentkezett a szultánnál.

A szultán elragadó szeretetreméltósággal fogadta lord Rosslynt és kétségbe volt esve, hogy nem tehet semmit.

– Mi meghonosítottuk a nyugati demokrácia legszebb intézményeit a keleten, – mondotta mély meggyőződéssel. – Ebben a tekintetben követtük belátásunkon kívül a nagy nyugati hatalmak kívánságait is a demokrácia általános győzelmére nézve. Az új intézmények még nem vertek mély gyökeret. Kockára tehetem-e a létünket azáltal, hogy éppen én, aki annyi ellenséges érzést hívtam ki a meghonosításuk érdekében, szóval, hogy éppen én semmisítsem meg az irántuk már kezdődő bizalmat azzal, hogy az első nehéz esetnél átlépem a jogkörömet és beleavatkozom a független bíróság tevékenységébe?

Lord Rosslyn azt mondta, hogy Ronald a legszigorúbb jogi és erkölcsi megítélés szerint sem bűnös.

– Ha így van, – mondotta a szultán élénken, – akkor a független bíróság ezt meg fogja állapítani és nekem szerzi vele a legnagyobb örömet.

Lord Rosslyn annak a véleményének adott kifejezést, hogy a bíróság tagjai bizonyosan tisztábban látnának ebben az ügyben, ha ismernék őfelségének azt a felfogását, hogy az önvédelemből elkövetett emberölés nem tekinthető büntetendő cselekedetnek.

– Én Franciaországot jól ismerem, – mondotta elgondolkozva a szultán, – Angliát csak kevéssé. És ezt a kívánságot hajlandó is vagyok teljesíteni. De meg kell nyugtatnia arra nézve, lord Rosslyn, hogy az angol király őfelsége hasonló esetben ugyanígy cselekednék: azaz informálná a bíróságot, – persze anélkül, hogy befolyásolni akarná – a saját felfogásáról egy speciális ügyben.

Lord Rosslyn összeszorította az ajkát és megalázott dühvel hallgatott. A szultán várt egy két másodpercig, azután másról beszélt. Azt mondta, hogy az igazságügyminiszter bizonyosan gondoskodik majd róla, hogy Ronald hozzájusson ahhoz, amit az angolok olyan szerencsés szóval fair trial-nek neveznek és hogy Ronald megkapjon minden könnyítést, ami a törvény keretén belül kijuthat számára. Erre nézve külön is utasítja az igazságügyminisztert; ha lord Rosslynnak ez némi megnyugvást szerez, akkor azonnal és pedig az ő jelenlétében.

Az igazságügyminiszter rövid idő mulva megjelent; rendkívül harcias külsejű fiatalember volt. Az előszobában néhány halk szót váltott Kücsük Szaid bejjel és a szultán utasításait lelkesedéstől lángoló szemmel hallgatta végig. Azután felmagasztosult arccal fordult lord Rosslyn felé:

– A mi törvénykönyvünk a Code Napoleon alapján készült, de a bírósági eljárásban a mintaképünk az angol igazságszolgáltatás. Megnyugtathatom lord Rosslynt: disztingvált honfitársa olyan fair trial-t kap, mintha angol bíróság előtt állna. Ez megnyugtathatja őt; nekünk pedig büszkeségünk az, hogy a csütörtök esti, pénteki és szombati zavargások a fővárosban és az egész országban teljesen megszűntek arra a hivatalos közlésre, hogy az ügy a független bíróság kezében van és hogy a független bíróság döntését mindenki tartozik tisztelettel és türelemmel bevárni.

Lord Rosslyn a tehetetlen dühtől betegen hallgatta az ékes szónoklatot, búcsúzott és elment és az az érzése volt, hogy a király és minisztere a háta mögött összemosolyognak. Két nap múlva Ronald ügyvédje – a főváros leghíresebb jogtudósa, egy prófétaszakállú bölcs, – elégedetten közölte a türelmetlen Ronalddal, hogy sikerült kieszközölnie, hogy a törvényszéki tárgyalást még ennek a hétnek a szerdáján megtartsák. Ronald örült a hírnek; lord Rosslyn nem volt elragadtatva tőle, és Genevieve nyugtalanul kémlelte mozdulatlan és merev arcát. A szerdai tárgyalás reggel kilenc órakor kezdődött. A terem zsúfolásig megtelt; az első padban ült Genevieve lady Sylviával és lord Rosslynnal; körülöttük az angol követség tagjai és a többi követség urai és hölgyei ültek. Az első sor szélén Kücsük Said bej ült, egyenesen, mereven, alacsony szikár alakján mozdulatlan, barna karvalyfejével. A hátsó padokban asztarabadi közönség ült, két fátyolos asszony és sok turbános férfi. A törvényszéki épület előtt nagy tömeg gyűlt össze; a tömegnek egyre hangosabb zúgása felhallatszott a tárgyalóterembe is. Pontosan kilenc órakor bevonult a terembe a bíróság: az elnök és két szavazó bíró. Fekete ruhát viseltek, fehér turbánnal a fejükön. Mindegyik külön-külön nagyon dekoratív jelenség volt lengő prófétaszakállával; és együttvéve és hozzájuk számítva a baloldalt ülő ügyészt, a magánvádnak az ügyész mellett ülő képviselőjét, továbbá a jobboldalon ülő jegyzőt, tolmácsot, védőügyvédet és az angol követség első dragománját, igen tiszteletreméltó és megnyugtató képet adtak. Az elnök megnyitotta a tárgyalást és kiadta azt a parancsot, hogy vezessék be a vádlottat. Egy egyenruhás, kardos, turbános fogházőr bevezette Ronaldot.

Ronald gyors és biztató pillantással belenézett a Genevieve könnybeboruló szemébe, aztán meghajolt a bíróság előtt és leült a vádlottak padjára. A turbános, kardos fogházőr melléje ült.

Az elnök megkérdezte Ronaldot, bűnösnek vallja-e magát, a tolmács az elnök intésére lefordította a kérdést. Ronald azt felelte, hogy nem.

– Adja elő az ügyet, – mondotta erre az elnök.

Ronald nyugodtan elmondta, mi történt és hogyan történt és figyelmesen várt, míg a tolmács egy-egy szakaszát a vallomásnak lefordította. A dragomán feszült érdeklődéssel hallgatta a tolmácsot és idővel jóváhagyóan bólintott.

Mikor Ronald befejezte az előadását, az elnök megengedte a védelem és a vád képviselőinek, hogy kérdezzenek.

A védőügyvédnek és a közvádlónak nem volt kérdezni valója, de a magánvád képviselője, a megölt Hasszan Beni Aribi családjának az ügyvédje, élt a kérdezés jogával. Torzonborz s nyugtalan fickó volt és hangja úgy szólt, mint egy trombitáé.

– Ön eszerint bevallja, – kérdezte Ronaldtól, – hogy pontosan tudta, hogy a tér közepén vallási jellegű szertartást végző férfiak a Beni Aribi-törzs emberei?

– Amint előadtam, – felelte Ronald meglepetve, – sofőrömtől értesültem róla.

– Előbb nem tudta?

– Nem.

– Bizonyosan nem?

– Bizonyosan nem.

– Tudta azt, hogy a Beni Aribi-törzs ellenállása a legkomolyabb akadálya annak a vagyonszerzésre irányuló tervének, hogy a Wadi Mahirból kiinduló úgynevezett keleti vasutat megépítse?

– Tudtam, – felelte Ronald óvatosan, – hogy mielőtt a törvényhozás megszavazta az egész ország gazdasági életére nézve nagy hasznot jelentő törvényt, ez az ellenállás is egyik akadálya volt a dolog előrehaladásának.

– Nem gondolta azt, hogy a Beni Aribi-törzs a törvény megszavazása után is a legnagyobb ellenszenvvel fogja kísérni a vasút építését?

– Reméltem, hogy meg tudjuk őket győzni a vasút hasznosságáról.

– Tett erre nézve akkor este valami megjegyzést?

Ronald habozott.

– Igen, vagy nem?

– Igen, – felelte Ronald.

– Mi volt ez a megjegyzés?

– Ez: „Ezek az ellenségeink, akiket barátainkká fogunk tenni.”

– Vagyis bevallja, hogy ellenségeinek tartotta őket?

– Tegnapi ellenségnek, holnapi barátnak.

– Tudta azt, hogy ki a vasútterv elleni mozgalom vezetője ?

– Nem.

– Nem tudta, hogy a vasútterv elleni mozgalom legfélelmesebb harcosa, az ősi tradíciókhoz ragaszkodó fiatalság vezére: Hasszan Beni Aribi?

– Nem tudtam. Sem a nevét nem hallottam soha, sem a létezéséről nem tudtam.

– Milyen célzattal vitt akkor magával a vallási szertartást végző férfiak közelébe egy fedetlen arcú nőt?

Ronald értelmetlenül nézett előbb az ügyvédre, azután a tolmácsra. Az ügyvéd újabb kérdést tett fel, a tolmács fordított:

– Nem azzal a célzattal vitt-e a vallási jellegű szertartásukat végző férfiak közelébe egy kihívóan öltözött nőt, hogy Hasszan Beni Aribit közeledésre bírja?

A Ronald arca elborult, ökölbe szorított kézzel tett egy hosszú lépést a torzonborz ügyvéd felé. Az ügyvéd egy gyors mozdulattal az ügyész mögé menekült. A hátsó padokból ekkor fenyegető morajlás hallatszott. Kücsük Szaid bej idegesen hátrafordult, azután összehúzott szemöldökkel ránézett az elnökre. Az elnök megkopogtatta ceruzájával az asztalt és figyelmeztette a hallgatóságot, hogy azonnal ki fog vezettetni mindenkit, aki a tetszésének vagy nemtetszésének kifejezést mer adni.

Ronald közben legyűrte a dühét és egy hosszú lépéssel visszatért a helyére. Kücsük Szaid bej mereven nézett az elnökre. Az elnök a magánvád képviselőjéhez fordult és figyelmeztette, hogy úgy tegye fel a kérdéseit, hogy a kérdéseknek ne legyen bántó élük idegen nemzetek szokásaival szemben. A torzonborz és nyugtalan ügyvéd visszatért a helyére és trombitarecsegésű hangon felelte:

– Tisztelettel fogadom a bíróság figyelmeztetését, de meg kell mondanom, hogy semmiféle idegen szokás tisztelete nem terjedhet annyira, hogy miatta elfelejtsük saját ősi szokásaink tiszteletét. Évszázadok által megszentelt régi szokásjogunk úgy ítélte, hogy az a férfi, aki napkelte és dél között sérelmet követ el egy nő ellen, kegyetlenül megostoroztassék, aki dél és napnyugta között követ el sérelmet egy nő ellen, az fizessen pénzbírságot; aki napnyugta után lesz ilyesmit, az büntetlenül maradjon.

Az értelme ennek az volt, hogy minden férfi, aki másoktól tiszteletet kíván asszonyai iránt, napnyugta után sátrában vagy házában őrzi őket. Ha tehát én a magam módján ítélek meg egy férfit, aki napnyugta után idegen férfiak közelébe vezet egy fedetlen arcú asszonyt, akkor nem teszek mást, minthogy hű maradok ősi és tiszta tradícióinkhoz és ahhoz a szellemhez, amely másfélezeréves történelmünk minden dicsőségét megszerezte.

A hátsó padokon viharos helyeslés és lábdobogás támadt. Néhány ember felállott és lelkesen kiabált a torzonborz ügyvéd felé. Kücsük Said bej ránézett az elnökre. Az elnök rendőröket rendelt a terembe és kivitetett velük egy csomó embert, akiket részben ő jelölt meg, részben a teremszolga. A padok így meglehetősen kiürültek és látni lehetett, hogy a hátsó padok egyikén ott ül a fiatal Habibullah Khan is és mellette európai ruhában ugyan, de turbánnal a fején Niemayer doktor. Niemayer doktort ez a váratlan exponáltság nagy zavarba hozta; a szemüvegét a turbánhoz nem akarta használni, a monoklit még kevésbé. Eddig úgy segített magán, hogy az öklére támaszkodott és az öklébe rejtve tartotta a monoklit rövidlátó szeme elé. Boldog volt, mikor az általános figyelem ismét visszafordult a tárgyalás felé és óvatosan az öklére támaszkodva folytatta előbbi manőverét. Theodora is ott volt a hátsó padsorokban, de az egész ügy nagyon kevéssé érdekelte, egyrészt, mert bizonyosra vette, hogy Ronaldot felmentik, másrészt azért, mert legszelídebb pillantásai se találtak méltánylásra a tárgyalást figyelő férfiközönségnél. A magánvád képviselője folytatta a kérdést:

– Ölt-e már embert? – kérdezte Ronaldtól.

– Nem tudom, – felelte Ronald meglepetve.

– Hogyan? Mi ennek a feleletnek az értelme?

– Katona voltam és részt vettem a háborúban. A lövészárokban nem tudja bizonyosan az ember.

– De azt tudja, hogy megsebesített-e embert?

– Azt igen.

– Sokat?

– Nem tudom.

– Tizet, húszat, százat?

– Nem tudom. Egy géppuska-osztagnak voltam a parancsnoka.

– Köszönöm. – Nincs több kérdezni valóm.

Az angol követség dragománja halkan és türelmetlenül sürgette a Ronald ügyvédjét, tegyen fel ő is néhány kérdést, de a prófétaszakállú ügyvéd bölcsen mosolygott, azután nemet intett, ami abban állott, hogy szkeptikus arccal felfelé emelte az orrát és előretolta a szakállát. A tanuk eléggé egybehangzóan mondták el a történteket és némi nyugtalanság csak akkor keletkezett, mikor a magánvád ügyvédje azt akarta bizonyítani, hogy Ronald első két lövése se volt figyelmeztető lövés. A tanuk erre nézve nem tudtak határozott vallomást tenni.

– Szóval ön ragaszkodik ahhoz az állításához, – kérdezte a magánvád képviselője Ronaldtól, – hogy első két lövését ijesztésül adta le?

– Igen.

– Olyan biztos céllövő ön, hogy ezt utólag is határozottan meri állítani?

– Ahhoz nem kell különös céllövő művészet, hogy az ember valakinek a lába elé lőjjön.

– Ebben a teremben nagyon kevés ember van, aki ilyen kockázatokat merne vállalni embertársai rovására. Szóval ön jól bánik minden fegyverrel?

– Tűrhetően.

– Harmadik lövését tehát már – saját bevallása szerint is – az ölés szándékával adta le.

– Éppen nem. Az utolsó másodpercben is azon igyekeztem, hogy a karddal felém rohanó és közvetlen közelembe érkezett embernek a vállat lőjjem át, tehát – önvédelemből – harcképtelenné tegyem, de meg ne öljem.

A torzonborz ügyvéd sokáig hallgatott, nézett Ronaldra, epésen elmosolyodott, aztán azt kérdezte:

– Szóval ön még abban az utolsó másodpercben is megőrizte hidegvérét?

– Eléggé ahhoz, hogy annak az embernek az életét kímélni akarjam.

– Tehát egyáltalában nem ijedt meg?

Ronald vállat vont.

– Nem szoktam megijedni.

– Szóval ön egyáltalában nem érezte azt, hogy halálos veszedelem fenyegeti?

– De igen. Egy csomó feldúlt külsejű ember rohant felém karddal a kezében.

– És mégse ijedt meg?

– Nem. Attól féltem, hogy a feleségemet kellemetlenségek érhetik.

– De ön nem ijedt meg?

– Nem.

– Köszönöm. Nincs több kérdeznivalóm.

A követségi dragomán felháborodott sürgetésére a prófétaszakállú védőügyvéd is intézett néhány kérdést Ronaldhoz. A kérdései olyanok voltak, hogy: könyörületes szívű-e Ronald, szokott-e segíteni a szegényen és szeret-e irgalmat gyakorolni. Ronald habozva és szégyenkezve felelt ezekre a kérdésekre azzal, hogy meg szokta tenni azt, ami tőle telik.

Ezután megkezdődtek a perbeszédek.

A védőügyvéd ájtatos ékesszólással beszélt és beszédének a gondolatmenete az volt, hogy az idegennel szemben, aki idejött, de sem az ország szokásait, sem az ország törvényeit nem ismeri és aki ennek a szomorú tudatlanságnak tragikus következményeképpen keveredett bele egy olyan helyzetbe, amelyben azt érezte, hogy az élete veszedelemben forog, az irgalmas és könyörületes Allah nevében irgalmat és könyörületet kell gyakorolni, – fel kell menteni, hadd menjen vissza a hazájába, ahol hálából bizonyosan szót fog emelni olyan mozlimek mellett, akik ott kerülnek bajba azért, mert az ottani szokásokat nem ismerik.

A védőügyvéd után az ügyész beszélt, nagyon nyugodtan és elég röviden. A vádlottat nem lehet felmenteni az alól a vád alól, hogy olyan módon közeledett, a saját bevallása szerint is ellenségeinek tudott Beni Aribi-csoport felé, amelyet azok joggal tekintettek provokálónak. Koncedálni lehet, hogy utóbb bizonyos tekintetben veszedelemben levőnek érezte magát, de ez a szubjektív érzés nem mentheti fel cselekedetének a következményei alól. Kéri a bíróságot, mondja ki a vádlottat szándékos emberölésben bűnösnek és az enyhítő körülmények tekintetbevételével – nem ismerte az ország szokásait, a háborúban való részvétele eltompította az emberélet tisztelete iránt való érzékét – szabjon ki rá négyévi fogházbüntetést.

Harmadiknak a magánvád képviselője beszélt. Harsogott a hangja, mint a trombita. Nem hivatkozik, – mondta, – a keletnek arra az ősi szokására, amely következményében egyformának ismeri a véletlen és szándékos emberölést, tehát a vérbosszút az egész törzs és az egész nemzet kötelességévé tette az egyik esetben éppen úgy, mint a másikban. Itt felesleges erre a néplélek legmélyéből fakadó és egy büszke fajtudatot egész férfias szépségében reprezentáló felfogásra hivatkozni. Az eset itt tisztán áll: idejön egy idegen, aki saját bevallása szerint itt vagyonhoz akar jutni. Tudja, hogy a törekvéseinek egyetlen utolsó akadálya van. Minden külső kényszer nélkül odamegy azokhoz a férfiakhoz, akik ezt az utolsó akadályt jelentik; provokálóan viselkedik; egy ártatlan tréfát – a pénzeszacskó megrázását – azzal viszonozza, hogy a keleten ismeretlen, de a nyugaton széltében gyakorolt barbár ökölharc egy sokszor halálosnak bizonyuló fogásával a teljesen védtelen, jószándékú és jóindulatú ifjút leteríti; azután minthogy a barbár ökölharcnak nyugaton úgy ünnepelt, hírhedt knockout-ütése az erkölcsös, erős ifjúnál nem bizonyult halálosnak, ugyanezt az ifjút – a tiszta ősi tradíciók leglelkesebb bajnokát, üzleti terveinek legveszedelmesebb ellenfelét – hidegvérrel, saját bevallása szerint is minden ijedelem nélkül, emberölésben szerzett gyakorlatának nyugodt felhasználásával lelövi.

Anyagi érdekek sugallatára elkövetett, előre megfontolt, hidegvérű gyilkosság.

Az ősi igazság nevében, a felháborodott néplélek lecsillapítására, az ártatlanok és gyengék védelmére: halálbüntetést kér; továbbá Hasszan Beni Aribi családja számára ötezer font kártérítést és ügyvédi költségeinek a megítélését.

A bíróság visszavonult tanácskozni. Ronald hátrahajolt Genevievehez és halkan beszélgetni kezdett vele és lady Sylviával. Lord Rosslyn merev arccal hallgatott. Ronaldnak kényelmetlen érzése volt és nagyon megerőltette magát, hogy jókedvet mutasson és Genevieve-et felderítse, de ez a törekvése igen kis mértékben sikerült. Egy órai tanácskozás után a bíróság visszatért a terembe. Nagy csend volt. Az elnök kezdte olvasni az ítéletet. A követségi emberek közül azok, akik értették a tanácskozás nyelvét, meghökkenve néztek össze. A tolmács fordított.

Őfelsége a király nevében: A Bíróság sir Ronald Chesterfieldet vagyoni előnyök elérésére, előre megfontolt szándékkal elkövetett gyilkosság bűntettében mondja ki vétkesnek és ezért kötél által való halálra ítéli.

A hallgatóságon ijedt sóhajtás futott végig; Ronald mozdulatlanul állt; Genevieve rémült, síró lihegéssel, segítséget kérve fordult lord Rosslynhoz. Lord Rosslyn mozdulatlan arccal ült, csak a kezét tette rá Genevieve kezére és görcsösen megszorította. A tolmács az ítélet megokolását olvasta. A bíróság teljes egészében magáévá tette a magánvád képviselőjének az álláspontját; nem vette enyhítő körülménynek azt, hogy a vádlott az itteni szokásokat nem ismerte, mert az idegentől, aki a pénzkeresés szándékával jön ide, el lehet várni az itteni szokások ismeretét éppen úgy, amint ennek az országnak a fiaitól elvárják a nyugati országokban az ottani szokások ismeretét; súlyosbító körülménynek vette a bíróság azt a különös brutalitást, amellyel a vádlott a nyugaton dívó barbár ökölharcban szerzett gyakorlatával egy ártatlan tréfára halálosnak szánt ütéssel felelt és azt, hogy saját bevallása szerint még a szubjektív veszedelemérzésből fakadó izgalomnak is teljes híján, hidegvérrel és teljes meg fontoltsággal adta le a halálos lövést. A bíróság a Hasszan Beni Aribi hátramaradottainak kétszáz font kártérítést ítél meg, a magánvád képviselőjének ügyvédi költségeit harminc fontban állapította meg.

– Megértette az ítéletet?

– Meg, – felelte Ronald.

– Megnyugszik az ítéletben?

– Nem.

– Fellebbez?

– Igen.

Az elnök intett a turbános, kardos fogházőrnek, kisérje vissza Ronaldot a fogságba.

Ronald egy biztató és megnyugtató intést küldött Genevieve felé és emelt fővel kiment. A bíróság prófétaszakállú és dekoratív tagjai is kivonultak. A terem ekkor zúgni kezdett. A követségek hölgyeinek és urainak egy része Genevieve-et fogta körül és felháborodva, bosszankodva és nevetve vigasztalta. „Ezt a nevetséges ítéletet pár nap múlva meg fogják semmisíteni.” Genevieve lord Rosslynra nézett, és lord Rosslyn összeszorított szájjal hallgatott. Az urak egyrésze Kücsük Szaid bejt rohanta meg álmélkodó felháborodásával. Kücsük Szaid bej tehetetlen és mentegetődző mozdulatot tett két aránytalanul hosszú karjával és halkan mondta:

– Reméljük – a felsőbíróság.

– És ha a felsőbíróság is? – kérdezte valaki.

– Akkor, mint minden alkotmányos államban, őfelsége elé kerül az ügy.

Az olasz követségnek egy fiatal titkára mérgében azt találta mondani, hogy az egész tárgyalás majomszínház volt, a prófétaszakállú bírák a legnagyobb disznók, és legjobb volna prófétaszakálluknál fogva lerángatni őket az emelvényről és sir Ronaldot egyszerűen hazavinni az angol követségre. Kücsük Szaid bej egyszerre abbahagyta a tehetetlen mentegetődzés mozdulatait. Karvalyfeje elsötétedett és a hangja éles lett.

– Nem tudom, mit szólna hozzá a marchese, ha én beszélnék így Olaszországban egy olasz bíróság ítéletéről.

– Ha az olasz bíróság hozna ilyen disznó ítéletet – felelte a fiatal marquis mérgesen – igazat adnék önnek.

– Remélem, hogy nem, – felelte Kücsük Szaid bej hideg felsőséggel. – Olaszország is szuverén állam, mint Szabirisztán, és én remélem, hogy az olasz hazafiak éppen olyan egyhangúlag tiltakoznának minden kísérlet ellen, amely az olasz szuverenitáson csorbát akar ejteni, mint Szabirisztánnak minden polgára, le az utolsó tevehajcsárig.

A fiatal marquis egy-két másodpercig szikrázó szemmel állott Kücsük Szaid bejjel szemben, de higgadtabb barátai közbeléptek s útját állták az affér elmérgesedésének. Mikor a nyugati módon öltözött urak és hölgyek elhagyták a törvényszék épületét és a széles lépcsőn indullak lefelé, az automobiljaikon és fogataikon túl összegyűlt tömeg dühös és gúnyos kiáltásokkal fogadta őket. Kücsük Szaid indulatosan kiáltott néhány pattogó szót a rendőrtisztviselő felé, aki a lépcső alján állt, és két perc alatt a lépcső mellett várakozó rendőrszakasz csattogó botütései lisztára söpörték az egész uccát. Genevieve beült lady Sylviával és lord Rosslynnal a diszhintóba.

Szédült rémületének eddig rettentő erőfeszítéssel ura tudott maradni, most hangtalan zokogás rázta az egész testét. Lord Rosslyn, akinek merev és mozdulatlan arcához eddig hiába emelte fel rémült tekintetét újra meg újra, most ismét megfogta a kezét s rákényszerítette, hogy a szemébe nézzen.

– Drága gyermekem, – mondta halkan, akadozva és minden szót nehezen taszítva ki keskeny ajkai között, – én nem tudom, meddig tart ez az alávaló komédia. A türelmünket és a hidegvérünket nem szabad elveszítenünk. Mindent meg kell próbálnunk. Kérem, segítsen engem ebben. De ha előbb megtettük azt, ami a kötelességünk, akkor én egyet mondhatok: semhogy eltűrjem, hogy Ronaldnak egy hajaszála meggörbüljön, inkább… Előbb ölöm meg saját kezemmel azt, aki hozzá akar nyúlni; – és ha ennek az országnak a királya lenne is.

Olyan mozdulatot tett Genevieve könnyektől felszántott, hálásan figyelő arca felé, mintha le akarná törölni a könnyeit. Genevieve a gyöngéd férfikéz felé hajolt, hogy megcsókolja. Lord Rosslyn elhúzta a kezét és halkan mondta:

– És most erről egyelőre ne beszéljünk.

Az arca újra merev volt és mozdulatlan. Genevieve mély megindultsággal nézte ezt a merev és mozdulatlan arcot: egy angol gentlemannek szélesállú, hidegen zárkózott arcát, melyről Párizsban annyi jókedvvel szoktak jó és rossz tréfákat csinálni. Nem ugyanaz az arc ez, mint amellyel Ronald az előbb egy torzonborz és nyugtalan fickónak a gúnyos kérdésére azt felelte, hogy nem szokott megijedve lenni? Nem, lord Rosslyn se szokott megijedni és nyugodtan néz majd szembe bármilyen halálos veszedelemmel. De miféle veszedelem fenyegeti, miféle veszedelem fenyegetheti? Mért torzult el imént az arca a haragtól és elszántságtól? Mért mondta azt, hogy saját kezével öli meg azt, aki hozzá akar nyúlni Ronaldhoz? És lady Sylvia a fehér hajával és a rózsás arcával miért hallgat olyan komoran és miért nincs egyetlen biztató vagy vigasztaló szava se? Lord Rosslyn azt kívánta, hogy minderről egyelőre ne beszéljenek. Ezt a kívánságot respektálni kell. Genevieve hallgatott és szorongó szívvel töprengett.

Este Niemayer doktor jelentkezett Genevievenél és engedelmet kért rá, hogy kint lappangó barátját, Habibullah Khant is behozhassa. Az engedelmet megkapta és a követség kertjének egy kis oldalkapuján sajátkezüleg eresztette be a fiatal költőt. Genevieve csodálkozott ezen az óvatosságon, de Niemayer doktor azt mondta, hogy ezt az óvatosságot ők mindketten szükségesnek tartják. Azután előadta, hogy azért jöttek, mert Habibullah Khan közölni akarja Genevieve-vel, hogy a délelőtti tárgyaláson Ronaldot a saját ügyvédje alávalóan cserbenhagyta. Így például semmit sem tett annak a megállapítására, hogy az úgynevezett áldozat – az uborka-orrú Hasszan Beni Aribi – nem volt sem erkölcsös ifjú, sem semmiféle mozgalom vezetője, hanem a legromlottabb és legalávalóbb gazfickó, aki többnyire itt lődörgött Asztarabadban és minden becstelenségre a legolcsóbb áron bármikor kapható volt. A fiatal költő bársonyos fekete szeme égő figyelemmel függött a Genevieve arcán. Az utóbbi napokban dühös szorgalommal kezdett franciául tanulni és amikor Genevieve most mintegy megerősítésért hozzá fordult, sietve élt újonnan szerzett tudományával és zengő hangon mondta:

– Hasszan Beni Aribi: scelerat: escroc: voyou: bandit: souteneur: macquereau.

Még tovább is folytatta ugyanígy, és Genevieve elálmélkodva hallgatta a szinonimáknak ezt az ömlő bőségét, amely nyilván a fiatal költő anyanyelvében is megvan, ha a francia szótárból ilyen gondosan össze lehetett keresni őket.

Niemayer doktornak még egy közlése volt. Keleten, mondta, csakugyan nem szokás különbséget tenni aközött, hogy valaki véletlenül ölt-e meg egy másik embert vagy szándékosan. De ha szándékosan ölt is valaki, különösen pedig, ha véletlenül ölt, megalkudhatott a megölt ember hozzátartozóival, és ha a vérdíjat lefizette, akkor a vérbosszú elmaradt. Habibullah Khan és ő maga is bizonyosra veszi, hogy a Beni Aribi törzset pár száz font lefizetésével rá lehetne venni, hogy az üggyel tovább ne törődjék és hogy a magánvádat teljesen elejtse. Genevieve örömmel és hálával fogadta ezeket a közléseket és fiatal barátaival megállapodott abban, hogy Habibullah Khan megpróbál érintkezésbe lépni a Beni Aribinak a városban lévő embereivel és tárgyalást kezd velük. Ígérhet nekik, mondta Genevieve ezer fontot… ötezret… tízezret… húszezret. Habibullah Khan felsőbbséges nemet intett ezekre a számokra. Megérintette a homlokát és a szívét a távozásnál, és mikor Genevieve kezet nyújtott neki, teljes gráciával utánozta a Niemayer doktor kézcsókját. Ráhajolt a Genevieve keskeny kezére, de egész izmos, karcsú teste megreszketett a Genevieve keze érintésétől.

Genevieve bement lord Rosslynhez és elmondta neki az értesüléseit. Lord Rosslyn nem mutatott meglepetést. Hivatta a követség első dragománját, ugyanazt, aki olt volt a délelőtti tárgyaláson. A dragomán – egy Agobian nevű rendkívül intelligens örmény – figyelmesen végighallgatta lord Rosslynt, nem kérdezte azt, amit lord Rosslyn nem mondott neki, hogy kitől származnak az értesülései, hanem ezt mondta:

– Holnap délelőtt jelentkezni akartam, mylord, hogy nagyjában ugyanezt előadjam. Az egész tárgyalásról az a véleményem, hogy jól rendezett színházi előadás volt, amelyet Kücsük Szaid bej dirigált. A kivezetett tüntetők is az ő moszkvai mintára szervezett cseka-jának az emberei voltak. Ami sir Ronald ügyvédjét illeti, én egyebek között szemére vetettem, hogy eltűrte a tárgyalás legfőbb perrendi fogyatékosságát, azt, hogy a Beni Aribi emberei közül, egyetlenegyet sem hallgattak ki tanúnak. Ez akik közvetlen résztvevői voltak az esetnek, magábanvéve semmiségi ok. Szemrehányásomra azt felelte, hogy egyrészt sir Ronald és az angol követség sürgette a tárgyalás megtartását, másrészt a sir Ronald kívánságára az ügyész is, a magánvád képviselője is elállott attól, hogy lady Chesterfield tanuként való kihallgatását kérjék és ő ezt az előzékenységet kénytelen volt bizonyos koncessziókkal megvásárolni. Mindazonáltal, ha lordságod megengedi, annak a véleményemnek vagyok bátor kifejezést adni, hogy az ügyvéd hitvány csaló, alávaló áruló és becstelen gazember.

A prófétaszakállú ügyvédtől másnap visszavonták a megbízást és kifizették nagy jogászi hírével arányban álló költségszámláját. Az új ügyvéd, akit a követség alapos tanácskozások után keresett ki, nagy buzgalmat mutatott és kilátásba helyezte, hogy hamarosan eléri az első ítélet megsemmisítését és az új tárgyalás kitűzését.

Genevieve örült ennek a közlésnek, de lord Rosslynnak az volt a véleménye, hogy most nem szükséges túlzott mohósággal sürgetni a dolgokat. Genevieve tudta, hogy bele kell nyugodnia ebbe az állásfoglalásba, de az állásfoglalás nagyon fájdalmasan érintette. Minden délelőtt és minden délután meglátogatta Ronaldot – az ítélet még nem lévén jogerős, Ronald a vizsgálati foglyok minden jogát élvezte – de bármilyen hosszúra nyúlt a látogatása, Ronald szobájában az egész idő alatt ott ült egy turbános, kardos fogházőr, aki álmodozva nézte felváltva a plafont, a padlót és őket. Az ügyészség fogházához, amelyben külön előzékenységből egy hivatali szobát jelöltek ki Ronald cellájául, Genevieve délelőtt is, délután is lord Rosslyn kívánságára az angol követség díszhintaján hajtatott. Itt minden teremtett léleknek, akivel találkozott, bő borravalót nyomott a kezébe; az álmos fogházőr is minden délelőtt és minden délután megkapta a maga ezüst pénzét, a fogházban ezért a Genevieve jövetelét mindig úgy várták, mint egy jótékony tündér leszállását. De ha a városban megjelent valahol, ha sétált vagy ha a nagy bazárban vásárolt valamit – apróságokat Ronaldnak – rögtön csoportosulás támadt körülötte. Kellemetlensége nem volt; ellenkezőleg: a kíváncsiság nagyon jóindulatúnak mutatkozott. Genevievenek azonban így is terhére volt és végül egy-két habozó kísérlet után megszokta, hogy úgy öltözködjék fel, mint az asztarabadi nők: tetőtől talpig érő sötét ruhában, fejkendővel a fején és fátyollal az arcán. Niemayer doktor egy ilyen sétáján kísérőjéül és tolmácsul ajánlkozott, de maga is rögtön belátta, hogy ez lehetetlen addig, míg ő maga európai ruhát hord, mert így rögtön kiderülne, hogy a Genevieve fejkendője és fátyla mögött nem lehet mohamedán asszony. „Ha valaha szükségem lesz magára” – mondta Genevieve mosolyogva, – „akkor még a kaftán vagy a burnusz se rejtheti el a maga nyugati voltát. Feredzset és fátylat kell vennie.”

Niemayer doktor pár nap múlva megint elhozta Habibullah Khant, ugyanolyan óvatossággal, mint először. Habibullah Khan beszámolt arról, hogy felkutatta az egész várost, de a Beni Aribinak nincs itt egyetlenegy embere se. Ő azonban vállalkozik arra, hogy felkeresi a Beni Aribit a Wadi Mahir táján és hiszi, hogy meg tudja velük kötni a szükséges megállapodást. Genevieve tudta már, hogy a költő anyagi javakkal nincs dúsan ellátva és ezért természetes jogként követelte, hogy az expedíciót ő finanszírozza. Habibullah Khan semmiképpen nem akart ebbe belemenni, de Genevieve könyörgésére végre beleegyezett abba, hogy egy jó futó tevét vásárol, mert hiszen az út a Wadi Mahirhoz így is több napig tart. Habibullah Khan másnap magas teveháton elhagyta Asztarabadot, Asztarabadban pedig folyt tovább az élet úgy, mint eddig: Ronald a börtönben, Genevieve búsan, amikor indult hozzá, búsan, amikor eljött tőle és nem nagyon vidáman akkor se, amikor ott volt nála. Genevieve egy napon összeszedte a bátorságát és megkérdezte lord Rosslynt, miért tartja ő helytelennek az új tárgyalás sürgetését. Lord Rosslyn összeszorította két vékony ajkát, lenézett a földre, azután ránézett Genevievere:

– Kedves gyermekem, engedje el nekem, hogy erről most beszéljek.

Genevieve zavarodottan kért bocsánatot. A követségi hölgyek és urak szórakozásaiban mostanában nem vett részt, de a követségeken mindennapos látogató volt. A francia követ azon fáradozott, hogy hatalmas diplomáciai demonstrációt szervezzen meg. A külföldnek Asztarabadban akkreditált minden képviselője meg fog jelenni a külügyminiszternél és kifejti előtte, milyen súlyos következményekkel járna, nem csupán az, ha a Ronaldra kimondott abszurd ítéletet nem változtatnák meg, hanem az is, ha a bíróság Ronaldot teljesen fel nem mentené. Az egész diplomáciai testület hajlandó volt a demonstrációban résztvenni, csak az orosz követ nem. Az orosz követ a hivatalos és félhivatalos érintkezést a diplomáciai testülettel igen korrekt formák között végezte, de egyébként tudott dolog volt, hogy tevékenységének jelentékeny részét arra fordítja, hogy meghiúsítsa követtársainak minden törekvését, különösen az angol és amerikai követét, akármire irányult ez a törekvés. Genevieve gyors elhatározással egyszer déltájban, Ronaldtól jövet, felment Tergyejev úrhoz, aki ezt a nevet régi arisztokratikus neve helyett vette fel. Tergyejev rögtön fogadta és aláhúzott udvariassággal bánt vele, de a kívánságát nem állt módjában teljesítenie.

– Mi komolyan vesszük a népek önrendelkezési jogát, asszonyom, – mondotta, olyan szemrehányóan, mintha Genevieve tehetne róla, hogy a nyugati hatalmak nem veszik elég komolyan. Genevievenek az első másodperctől fogva az volt az érzése, hogy Tergyejevnek utálatosan s pofonvernivalóan okos arca van és nagy kedve lett volna ököllel beleverni ebbe a felháborítóan okos arcba. De összeszedte minden erejét, újra meg újra elmondta, hogy itt nem politikáról van szó, hanem emberségről, egy ártatlan ember életéről vagy szabadságáról, kért, könyörgött, tréfált, könnyezett, mosolyogva és könnyezve ragyogott rá Tergyejevre, de Tergyejev undorító okossága rendíthetetlen maradt, mint egy szikla. Genevieve lehajtotta a fejét. Tergyejev ekkor váratlan, ijedt mozdulatot tett. Azt hitte, hogy Genevieve az íróasztalán lévő iratok fölé hajol és sietve elvonta ezeket az iratokat előle. Genevieve fanyarul mosolygott a nagy óvatosságon, búcsúzott, elment és haragos bosszúterveket forgatott a fejében Tergyejev ellen egészen addig, amíg eszébe nem jutott, hogy Ronaldon a legsikerültebb bosszúállással se segít.

…Genevieve ott ült Ronalddal szemben. Fogták egymás kezét és hallgatva néztek egymás szemébe. A két szem keservesen és némán panaszkodott. A közelségük észrevétlenül szorosabb lett, a két fej előrehajolt, a két ajak már-már összeért, de az álmodozó fogházőr megmozdult, a plafon helyett most őket nézte és ők megriadva távolodtak el egymástól.

Meddig tart ez még így? Lent az utcán hangos és egyre növekvő lárma keletkezett. Felálltak és odamentek az ablakhoz. A fogházépület kapuja előtt egy csomó dühös ember dulakodott a kapunál álló őrrel, végül félrelódították az őrt és bevonultak az épületbe. A kiabálásuk és a lábdobogásuk egy ideig az épület folyosóin hallatszott, azután az ablakon át megint látni lehetett, amint egy csomó fogházőr kivont kardja elől menekülve, kiszaladnak az uccára és eltűnnek a mellékuccákban. Egy altiszt – azok közül való, akik a Genevieve bőkezűségét állandóan élvezték – nemsokára bejött és elmondta, hogy mi történt.

Péntek van, és mint minden pénteken, ma is nagy tömeg üdvözölte ujjongva a szultánt, amint válogatott csapatainak kettős sorfala között felvonult a szelamlikra. A tömeg egy része a szelamlik után idejött és Ronald kiadatását követelte; mikor ez a kívánsága nem teljesült, erőszakkal el akarták vinni Ronaldot, hogy a nép ítéljen felette a bíróság helyett, amely nem szolgáltat elég gyorsan igazságot és amelyet nyugati pénz és nyugati ravaszság igyekszik megtántorítani. Genevieve hazament az angol követségre és elmondta lord Rosslynnak, mi történt. Lord Rosslyn rögtön felszólította telefonon a külügyminisztert és pár perc múlva már úton volt a külügyminisztérium felé. Lady Sylvia ismét az ablakban állva nézett a díszhintó után, kihajolt az ablakon, hogy még egy darabig láthassa, azután egyszerre fájdalmas zokogásban tört ki. Genevieve rémülten sietett hozzá és felindultan kérdezte, mi baj van. Lady Sylvia előbb el akarta hárítani a kérdezést, megpróbálta magát összeszedni, de a zokogása mindig újra kitört és a Genevieve könyörgő és sürgető kérdésére végül, mintegy a leküzdhetetlen félelemnek egy végső nyomorúságában, panaszosan tördelte:

– Drágám, drágám, hát nem látja, hogy lord Rosslyn meg akarja öletni magát?

Genevieve dermedten bámult erre az egyébként olyan nyugodt és most félelemtől kínlódó, kedves asszonyra. Nem látja-e, hogy lord Rosslyn meg akarja öletni magát? Nem látja… de egyszer már látta, – az első este az az érzése volt, hogy lord Rosslyn úgy száll szembe egy szörnyű veszedelemmel, mint aki oda akarja dobni az életét. De miért akarta? Miért akarja? Mi az értelme ennek az egésznek? Ronald érdekében teszi? Segítene ezzel Ronaldon? Nincs más mód rá, hogy Ronaldon segítsen? Nem áll-e mögötte Anglia minden hajójával és minden ágyújával, egész hatalmával és az utolsó pennyjével? Ijedt és lázas kérdéseire lady Sylvia előbb nem tudott vagy nem akart felelni, de azután szomorúan törölgette le rózsás arcáról a könnyeket és kék szemét lesütve, halkan mondta:

– Hogyne: Londonnal hosszú táviratokat váltott és Londonból minden felhatalmazást megadtak neki. De Londonban persze nem szeretnék, ha a végső konzekvenciák levonására kerülne a sor, már csak azért se, mert ezzel most egyenesen az oroszok kezére dolgoznánk. És különben is, mit használna sir Ronaldnak, ha lord Rosslyn utólag kikérné az útlevelét?

Genevieve elsápadt. Lady Sylvia gyors, vigasztaló mozdulattal emelte fel a kezét.

– Nem, ettől nem kell tartani; azt az igéretet lord Rosslyn már megkapta, hogy legrosszabb esetben is a szultán kegyelmi úton pár évi fogházbüntetésre változtatja az ítéletet. De lord Rosslyn ezt sem akarja tűrni. Úgy látom, olyan külpolitikai helyzetet igyekszik teremteni, hogy a szultán legyen rászorulva és ő diktálhasson a szultánnak feltételeket. De ez hivatali munkája, amiről én keveset tudok. Amit én tudok, az az, hogy ő úgy érzi: itt az ő egyéni becsülete van sorompóba híva, az ő egyéni becsületét gyalázzák meg, ha Ronaldon sérelem esik… ezért a saját élete árán is hajlandó olyan helyzetet teremteni… ezért kijelentette és kijelenti, hogy ő öli meg azt, aki az igazi felelősséget viseli egy sir Ronaldon esett sérelemért… és ha maga ez az átkozott szultán lenne is az, aki a felelősséget viseli.

Megint könnyes volt a szeme. Genevieve nyugtalan álmélkodással hallgatta. Mit jelent ez a fenyegetés, amit már másodszor hall? Mért van itt szükség arra, hogy a puszta nomád törzseinek a példájára vérbosszúval fenyegetőzzék Nagy-Britannia követe? Miféle nagy érdek az és kinek az érdeke, hogy Ronald megvédésére ilyen eszközöket kelljen igénybevenni? Lady Sylvia nem felelt a kérdéseire. Rátette a kezét a kezére, megint lesütötte könnyes kék szemét és halkan mondta:

– Kérem, drágám, ne beszéljünk erről többet. És úgye, lord Rosslynnak nem szabad tudnia erről a… gyengeségről semmit? Kérem…!

Délután Genevieve elmondta Ronaldnak lady Sylviával való beszélgetését. Ronald komor töprengésbe merült, azután rövid levelet írt Korngold úrnak, megkérvén a Hotel Royal tulajdonosát, keresse fel őt a börtönben. Genevieve elküldte a levelet és mikor másnap délelőtt kiszállt a követség fogatából, találkozott Korngold úrral, aki szintén Ronaldhoz igyekezett. Mikor mindketten beérkeztek Ronaldhoz, Korngold úr nyugodtan intett a börtönőrnek és a turbános, kardos álmodozó, Genevieve és Ronald nagy csodálkozására, engedelmesen kiment. Korngold úron nem látszott meg, hogy különösen élvezné szép gesztusának a sikerét. Nyugtalannak és izgatottnak látszott, a szeme kerülte a Genevieve és a Ronald tekintetét, szokása szerint ölében pihentetett keze nyugodtan feküdt ugyan, de az ujjai idegesen doboltak a combjain.

Ronald elmondta neki, hogy azért kérette, mert különböző okoknál fogva most már szeretné levenni az angol követségről annak a súlyos tehernek egy részét, amelyet az ő érdekeinek a képviselete jelent és szeretne ő maga is most már tenni egyet-mást. Hogy mit, azt majd akkor jelzi, ha előbb Korngold úr szíves lesz közölni vele a helyzetéről való véleményét. Korngold lesütött szemmel felelte, hogy ő már napok óta habozik, tiszteletét tegye-e sir Ronaldnál, de ettől a lépéstől sok minden visszatartotta, legelsősorban az, hogy neki nem sikerült volt sir Ronald bizalmát megszereznie… óh kérem, ő ezt természetesnek találja, hiszen ő valóban nem is szolgálhatott rá sir Ronald bizalmára. Most azonban úgy érzi, elérkezett az az idő, amikor teljes őszinteséggel kell beszélnie, bármilyen nehéz is ez a feladat neki. Ami sir Ronald helyzetét illeti, nem lehet kétség benne, hogy az ügye pár hónap alatt, legfeljebb egy év alatt végigjár minden törvényes fórumot; az első ítéletet megsemmisítik; azután a törvényszék új ítéletet hoz; azután jön a másodfokú és végül a harmadfokú tárgyalás. A törvényszék újra halálbüntetést mond ki; másodfokon ezt helybenhagyják; harmadfokon esetleg életfogytig tartó fegyházra változtatják, amely ítéletet azután az uralkodó kegyelme három-négy évi börtönre változtat át. Persze szomorú bohózat az egész…

Korngold hirtelen felállt, a folyosóra nyíló ajtóhoz ment és megnézte, nem hallgatódzik-e valaki. Azután visszajött, leült és halkabban beszélt tovább. Szomorú bohózat az egész, de a bohózat-jellege egészen megszűnik ott, ahol a vizsgálati fogság véget ér és a börtön kezdődik. A szabirisztáni börtönök nem szanatóriumok, mint az amerikaiak. De ez nem a legrosszabb.

– Sir Ronald szökési kísérletet tesz és lelövik.

– Nem teszek szökési kísérletet, – mondta Ronald.

– Sir Ronald szökési kísérletet tesz és lelövik.

– De ha egyszer mondom, hogy nem teszek szökési kísérletet.

– A golyó hátulról érte a foglyot, tehát bizonyítva van, hogy az őrök szökés közben lőtték le.

Ronald ránézett a Genevieve sápadt arcára, megfogta a Genevieve hideg kezét és halk dühvel fordult vissza Korngold felé:

– Mit akar mindezzel mondani?

– A nyugati intézmények nagyon szépek, de vannak országok, ahol a nyugati intézmények csak arra jók, hogy a hatalom birtokosai felelősség nélkül követhessenek el olyan gazságokat, amelyekért egyébként legalább a felelősséget kellene viselniök.

– Vagyis?

– Mahmud Ali egy genie. Ő soha vagyont el nem koboz, csak a parlamenttel hozat törvényt, ő senkit meg nem ölet, csak tiszteli a bírói függetlenséget.

– Nagyon kérem, hogy most az egyszer legyen teljesen őszinte.

Korngold felnézett Ronaldra, azután megelőzte a Ronald magyarázatát arról, hogy nem akarta megsérteni.

– Akkor délben, sir Ronald, mikor ön elmondta volt nekem azt az… incidenst, amely a hotelben előtte való este történt, rögtön sejtettem, hogy egyetlenegy ember van Asztarabadban, aki ilyesmit merészel. Délután megbizonyosodtam róla és este…

– Az az egy ember? – szakította félbe Ronald.

– Mahmud Ali.

Ronald felemelt fejjel, mozdulatlanul ült. A homlokán ott volt az egyenes, mély ránc, az arcán megfeszült minden izom, de a szeme rebbenés nélkül nézett maga elé.

– Azért kértem, hogy utazzék el, sir Ronald és azért siettem az angol követségre. Sajnos, már késő volt.

– Lord Rosslyn tudta ezt? – kérdezte halkan Genevieve.

– Tudta. Lord Rosslynnak egy szép büszkeség és egy férfias szemérem lehetetlenné teszi, hogy erről a rút dologról lady Chesterfielddel beszéljen.

Hosszú hallgatás támadt. Azután Ronald fanyar ajkbiggyesztéssel kérdezte:

– Van önnek még valami mondanivalója?

– Van. Az eddigi, az volt a könnyebb része.

– És a nehezebb?

Korngold nyugtalanul keresett szavakat.

– Sir Ronald… feltételezem, hogy azért hivatott, mert azt akarta velem megbeszélni, hogyan lehetne ezt az ügyet nem diplomáciai és nem jogi eszközökkel elintézni. El lehetne, ha nem Mahmud Ali akarata lenne minden börtönőr mögött. Én már az első napon beszéltem volna mindenkivel, akivel kell és bejöttem volna ide, hogy beszámoljak a kiadásaimról és hazakísérjem sir Ronaldot a Hotel Royalba. Néhány csekket kellett volna megint kiírni: ez lett volna az egész. Ami Mahmudot illeti, elég sok pénzt adtam volt neki is, amikor reménytelen trónkövetelő volt és úgyszólván finanszíroztam azt a harcot, amely trónra juttatta… bár küldtem volna rá inkább… Mindegy! – ő eddig bizonyos hálafélét mutatott irántam. Én már az első nap felmentem hozzá… azóta mindennap. Kértem, kapacitáltam, rábeszéltem, könyörögtem. – Nevetett. – Most azonban ő kezd türelmetlenkedni és ő akart sir Ronaldnak egy üzenetet küldeni. Kücsük Szaid hozta volna az üzenetet; vagy másvalaki; én azt gondoltam, jobb, ha én…

– Mi az az üzenet? – vágott közbe Ronald türelmetlenül.

– Ezt üzenem sir Ronaldnak: vagy az élete, vagy a felesége.

Korngold gondosan elkerülte, hogy Genevievere kelljen néznie. A Ronald borús szemébe is csak akkor nézett bele, ha mindenképpen kellett, egyébként a falat nézte, azután lesütötte a szemét s ránézett az ujjaira. Az ujjai ideges dobolása ilyenkor megszűnt egy másodpercre, de egy másodperc múlva újra elkezdődött.

– Gondolja, hogy a feleségem bántatlanul elutazhatik innen? – kérdezte Ronald nyugodtan.

– Azt hiszem, igen.

– Nincs rövidebb út, mint a sivatagon át?

– Lenne… Oroszországon vagy Perzsián át… de egyik se tanácsos.

– Repülőgép?

– Két héttel ezelőtt a hadügyminiszter megtiltotta idegen repülőgépeknek a leszállást, – mondta Korngold fanyarul. Kücsük Szaid mindenre gondol.

– Jó. Akkor a sivatagon át. Genevieve légy olyan kegyes, kérd meg lord Rosslynt a nevemben, látogasson meg.

Genevieve eddig sápadtan és szótlanul húzódott meg Ronald mellett. Most megremegett.

– Te azt hiszed, – kérdezte halkan, – hogy én elmegyek és itt hagylak téged?

– Igen, Genevieve. Elmégy innen.

– Nem.

– Genevieve!

– Nem! Te itt hagynál engem, ha én ilyen helyzetben lennék?

– Genevieve…! Tudod, hogy az egészen más.

– Nem tudom. Ugyanaz.

– Asszony vagy…

– Asszony vagyok… és ha már sikerült innen elszöknöm, mit érek vele? Hogy téged itt megölnek. Az az örömem lehet a jól sikerült szökésben, hogy rád uszítottam a gyilkosaidat. Azután bolyonghatok a világban félőrülten, nemcsak nélküled, hanem helyetted még azzal a tudattal is, hogy ez az én átkozott arcom okozta a halálodat.

– Genevieve!

– Nem megyek.

Ronald elbiggyesztette az ajkát és hallgatva nézte egy ideig Genevievet. Azután Korngoldhoz fordult.

– Mahmud Ali nyilván választ vár az üzenetére.

– Valóban választ vár.

– Mondja meg neki. Azt üzenem neki, hogy hitvány, gyáva gazfickó.

– Nem, Ronald, – szólalt meg Genevieve ijedten.

– Mit nem? – kérdezte Ronald meglepetve és türelmetlenül.

– Ne ezt üzend.

– Hát mit?… Drága szívem: ne értsd félre; én a harcot azért nem adtam fel. Én mindent megteszek… minden lehetőséget kihasználok majd. Most kezdek hozzá csak igazán. De az üzenetre választ kell küldeni. Egy rövid üzenetre rövid válasz. A rövid válaszom ez: Mahmud Ali, szultán és király: gyáva gazfickó.

– Nem.

– Hát mit?

– Valami mást. Azt, hogy gondolkozni akarsz a dologról. Azt, hogy mind a ketten meggondoljuk a dolgot. Valamit… amivel időt nyerünk.

Ronald elpirult a haragtól. De egy izzó dühkitörésnek az ajkára tóduló szavait az utolsó másodpercben fuldokló sóhajtással lenyelte. Nagy erőfeszítéssel legyűrte a haragját és a hosszú sóhajtással úgyszólván testileg is rendbe szedte magát.

– Édes szívem, gondold meg nyugodtan a dolgot: nem vetnél meg a lelked mélyén te is, ha mást üzennék, mint azt, amit akarok?

– Nem! – kiáltotta Genevieve hevesen. – Olyan ostoba vagyok én, hogy a férjemnek hősi pózokra van szüksége azért, hogy respektáljam? Én eléggé tudom, hogy te milyen bátor vagy és el is várom tőled, hogy bátor légy, amikor szükség van rá. De mit érek én most a te hősiességeddel? Én nem azt akarom, hogy hős légy, hanem hogy életben maradj és azt, hogy az enyém maradj. Ehhez pedig most nem hősiesség kell, hanem okosság.

Ronald elgondolkozva nézte haragosan szikrázó szemét és hevesen szónokló, puha kis száját.

– Imádott… kedves… drága, – mondta azután elmosolyodva, – hát azt hiszed te, hogy én könnyű szívvel mondtam azt, amit mondtam? Te tudod, hogy én szeretem az életet. Szívesen cserélném ki magam egy-két barátommal, akiknek a házaséletét elég jól ismerem és akikről tudom, hogy a választás az életük és a feleségük között semmiféle komoly fejtörést nem okozna nekik.

Nyugodtan, majdnem derülten mosolygott. Genevieve nem volt hajlandó mulatságosnak találni azt a gondolatot, hogy más férjek nem bánnák, ha ilyen tragikus kényszerhelyzetbe juttatná őket a sors és a Ronald mosolygása idegessé és bosszússá tette. Ronald észrevette a mosolygásának a hatását és elkomolyodott.

– Imádott drága, – mondta halkan, – én megpróbálok mindent… mindent… de ha rákerül a sor, inkább az életemet, mint téged.

Genevieve dacosan rázta meg a fejét.

– Mi az? – kérdezte Ronald meglepetve – nem? Nem hiszed, hogy olyan asszonyért, mint te, egy férfinek fel kell áldoznia az életét is?

– Nem, – szólt Genevieve dacosan. – Nincs olyan asszony a világon, akiért egy férfinak érdemes lenne feláldozni az életét.

Ronald megütődve nézett rá, elgondolkozva nézte egy ideig, azután halkan mondta:

– Ez tulajdonképpen azt is jelenti, hogy nincs olyan férfi, akiért egy asszonynak érdemes lenne feláldoznia az életét. Azt jelenti?

– Azt, – felelt Genevieve dacosan, de gyorsan könnybelábadó szemmel.

Ronald sötéten töprengve nézett rá, azután Korngoldhoz fordult, megköszönte a látogatását és arra kérte, hogy hamarosan látogassa meg újra. Korngold felállt, de Genevieve gyorsan megszólalt és arra kérte, maradjon még. Korngold újra leült; Ronald komor udvariassággal kérdezte Genevievetől, hogy tehát mi a teendő az ő véleménye szerint, és Genevieve reszkető ajakkal ismételte, hogy kitérő választ kell adni, például azt, hogy mindketten – Ronald is, ő is – gondolkozási időt kérnek. Ronald hallgatott, összeszorította az ajkát, azután Korngoldhoz fordult s megalázott dühvel kérdezte, hogy mi az ő véleménye. Korngold, aki eleinte gondosan kerülte a Genevieve tekintetét, a Genevieve megszólalása óta egyre jobban kiderülő, bizakodó, csendes elragadtatástól szinte sugárzó tekintettel nézett rá.

– Az én véleményem, sir Ronald? – mondta lassan és a hangját szinte suttogássá halkítva. Nehéz olyan egyszerűen kimondani. Az én véleményem… Van egy francia mondás…

– Várjon, – vágott közbe Genevieve. Hadd mondjam meg én, mi az a francia mondás. Á corsaire, corsaire et demi. Ez az?

– Ez! – felelte Korngold elbűvölt hálától és csodálattól ragyogva.

– Banditával szemben, – suttogta ujjongva, – legyen másfél bandita az ember.

– Aminek az értelme? – kérdezte hidegen Ronald.

– Mindent megígérni, semmit meg nem tartani. Banditával van dolgunk.

– Hogyan? Hogy én… vagy a feleségem…?

– Igent mondani azzal az elhatározással, hogy…

– Elég!

– Buta asszony ilyen helyzetben el van veszve. Buta emberek általában el vannak veszve minden nehéz helyzetben. De egy ilyen okos, egy ilyen ragyogóan okos, egy ilyen példátlanul okos asszony… óh, óh, óh. mi minden van még addig.

– Menjen ki innen.

Korngold felállt.

– Sir Ronald, – mondta reszkető hangon, – nekem le kellett mondanom arról, hogy az ön bizalmát megszerezzem; de egyet, kérem, higyjen el: hogy lady Genevieve iránt az érzelmeim olyanok, mintha… mintha a lányom lenne.

Könnybe borult a szeme. Ronald hidegen bólintott. Korngold kiment. Alig lépett ki az ajtón, bejött a turbános fogházőr, leült és álmodozva nézte a plafont. Ronald Genevievehez fordult.

– Genevieve, nem fogsz semmi ilyenfélét tenni. Ígérd meg.

– Azt teszem, Ronald, amit a legjobbnak tartok arra, hogy megmentselek téged és hogy magamnak mentselek meg.

– Genevieve, nem alázol meg engem ilyen rettenetesen és nem alázod meg magad ilyen szégyenletes módon.

– Nincsenek büszkeségeim. Élni akarok és veled akarok élni.

Ronaldot elvakította a haragja, a tehetetlenségének és a megalázottságának a fájdalma.

– Velem akarsz élni! Bizonyos vagy benne, hogy velem akarsz élni?

– Veled, – felelte Genevieve dacos nyugalommal, de könnyes szemmel.

Ronald bocsánatot kért tőle, de a beszélgetésük nemsokára megint éles lett és izzó lett. Ronald szenvedő haraggal akarta kicsikarni Genevieveből azt az ígéretet, hogy semmit se tesz az ő beleegyezése nélkül, Genevieve pedig szenvedő makacssággal tagadta meg újra meg újra ezt az ígéretet. Ronald nem bírta tovább. Úgylátszik, ők ketten tévedtek egymásban. Nem ismerik egymást.

– Akkor menj, – mondta hideg haragtól betegen, – és ne fáradj többé azzal, hogy meglátogatsz.

Genevieve lázas, nagy szemmel nézett rá.

– Menj, – mondta Ronald.

Genevieve kiment. Utána kiment a turbános őr is. Ronald haragtól, megalázottságtól és féltékenységtől gyötrötten egyedül maradt. Genevieve a kapunál ott találta Korngoldot s lehajtott fejjel, néhány gyorsan elhadart szóval arra kérte, hogy üljön be vele a kocsiba, ha nem gondolja helytelennek, hogy együtt lássák őket. Korngold azt felelte, hogy ezt inkább hasznosnak tartja. Futó pillantást vetett Genevieve arcába, várt egy ideig, azután óvatosan beszélni kezdett:

– Feltételezem, lady Genevieve, hogy sir Ronalddal nem sikerült meggyőzniük egymást. Így sürgősen szükséges lesz lépéseket tenni arra nézve, hogy a sir Ronald egyéni kényelme semmiképpen ne változzék ugyan, de az őrizete olyan gondos legyen, hogy példás bátorsága és jogos haragja semmiféle kockázatos kísérletbe bele ne vihesse.

Genevieve meglepetten nézett fel. Ez a gondolat kínozta attól a másodperctől fogva, amióta Ronald kívánságaival szembeszállott. Hogy Ronald egyelőre gyűlöli őt, az fájdalmas, de nem nagy baj. Hanem Ronald most mindent meg fog tenni, – csellel, pénzzel, erőszakkal – hogy kiszabaduljon és hajlandó lesz nem egy-két turbános, kardos fogházőrnek, hanem az egész szabirisztáni hadseregnek puszta kézzel nekimenni. Meg lehet ezt gátolni? Korngold édesdeden mosolygott. Ez a kérés nagyon jól beleillik mindabba, amit ő Mahmud Alinak jelenteni akar és meri állítani, hogy a buzgó Kücsük Szaidnak mától fogva reggeltől estig és estétől reggelig az lesz az elfoglaltsága, hogy a Ronald életére vigyázzon. Genevieve felderülten hallgatta Korngoldot, azután gyors kérdéseket intézett hozzá előbb a fogatban, azután a szobájában az angol követségen. Korngold félreérthetetlenül megmutatta azt is, hogy el van ragadtatva a Genevieve kérdéseitől. Amilyen teljességgel megmutatta a Genevieve okosságán való elragadtatását, olyan nyíltsággal beszélt Mahmud Aliról is. Most már nem nevezte se őfelségének, mint az első alkalommal, se királynak, se szultánnak, még csak Mahmud Alinak se, hanem Hamannak, amit Genevieve az első hallásra nem értett, de akiről aztán mosolyogva vette tudomásul, hogy ő volt az a gazember, aki a biblia tanúságtétele szerint kétezernéhányszáz évvel ezelőtt a zsidó népet ki akarta irtani és akit Eszter királyné szépsége és okossága juttatott akasztófára. Korngold előadása szerint Mahmud Ali – Haman – ifjúkorában két évet töltött Párizsban, nem annyira a Sorbonne-on, mint inkább a Montmartre-on. De mikor onnan hazajött, mégis tele volt jószándékkal; rendet, törvényességet, biztosságot akart itt teremteni. Ezért támogatta őt Korngold; persze arra is gondolt, hogy ha ez a bátor és a nyugat iskoláján átment fiatalember trónra kerül, az neki csak hasznos lehet. Mahmud Ali trónra is került; be is hozta a nyugati intézményéket, de rend és rendőrség, törvény és bíróság, biztosság és erős hadsereg, mind csak arra való neki, hogy még a felelősséget is elhárítsa magáról egyre zsarnokibbá váló cselekedeteiért. A helyzet olyan, hogy Korngold a családját már elküldte innen és ő is örökre hátat fordított volna már Szabirisztánnak, ha egy bizonyos ügy még itt nem tartaná. Ha az az ügy elintéződik, indul Jávába a leányához, és nagy megkönnyebbülés lesz számára, mikor átlépi a szabirisztáni határt. Haman – Mahmud Ali – egyébként okos; sőt nagyon okos; ezért olyan veszedelmes. Hozzászokott, hogy minden vágya teljesedjék; ezért, mióta Genevievet a nyárilakok előtt elvezető úton meglátta és amióta olyan arcátlan módon közelébe jutott a hotelben egy-két megvesztegetett alkalmazott segítségével, akiket, sajnos, még el se szabad csapni, azóta… szóval lehetetlen… szóval, ha szabad ezt a kifejezést használni, azóta tajtékzóan szerelmes Genevievebe… és lehetetlen lebeszélni arról a meggyőződéséről, hogy… még arról se lehet lebeszélni, hogy Genevieve előbb-utóbb… szívesen látja majd, hogy az ő figyelme feléje irányult.

– Ilyen jó véleménye van saját magáról? – kérdezte Genevieve.

– A lehető legjobb, – felelte Korngold sóhajtva. – És van neki egy speciális hamani filozófiája az asszonyokról.

Hogy mi az a filozófia? Röviden az, hogy amit a nő a férfiban szeret, az soha nem más, mint az erő; az erősebb férfit a szíve mélyén már tulajdonképpen az az asszony is szereti, aki még azt hiszi, hogy a lelke egész odaadásával a gyengébbhez ragaszkodik; rövid idő kérdése, hogy a gyengébbel, a legyőzöttet elfelejtse és az erősebbet imádja. Imádja.

– Mondtam neki, hogy egy szabadsághoz szokott, független, okos asszony olyan, mint egy királynő, akinek a választása megfellebbezhetetlen.

– Mit felelt?

– A nyugati asszony éppen olyan, mint a keleti asszony.

– Hm… szóval bizonyosra veszi, hogy…?

– Bizonyosra. Annál inkább, mert…

Korngold megakadt, megzavarodott és nem fejezte be a mondatot. A Genevieve sürgetésére többféle kísérletet tett, hogy a megkezdett mondathoz elfogadható befejezést konstruáljon, de Genevieve ezeket a befejezéseket sorra elfogadhatatlanoknak minősítette. Korngold végre kénytelen volt pirulva és akadozva elmondani, hogy a szabirisztáni fogházakban sohase volt valami szigorú házirend és a bizonytalan házirendet se tartották be nagyon pedánsan; de ennek a Hamannak a gonoszsága annyira megy, hogy ő gondolta ki és ő rendelte el, hogy mikor Genevieve meglátogatta Ronaldot, akkor állandóan egy fogházőr üljön bent a szobában. Genevieve is elpirult, de forró harag gyulladt ki benne az ellen az éhes, erőszakos zsarnok ellen, aki Ronaldot börtönben tartja és aki a palotájában ülve vigyorogva nézi, hogyan szenvednek ők mind a ketten és aki vigyorogva várja, mikor érik meg ő arra, hogy önmagával váltsa meg Ronaldot. Néhány gyors kérdést intézett még Korngoldhoz, néhány gyors megállapodásra jutott vele, azután Korngold elment.

Ebéd után Genevieve arra kérte lady Sylviát és lord Rosslynt, ajándékozzanak neki tizenöt-húsz percet egy bizalmas beszélgetésre. Mind a ketten nyugtalan kíváncsisággal néztek Genevievere. Genevieve mély meghatottságot érzett, amikor a szemükbe nézett – a lady Sylvia lányos, kék szemébe, a rózsaszínű arcban az ezüstös haj alatt és lord Rosslyn mélyen ülő, hideg, acélszürke szemébe a bozontos szemöldökök alatt. Volt idő, amikor ő is szívesen nevetett az angol feszességen; most is hajlandó volt bármikor mosolyogni az angol prüdérián. De ez a feszes angol úr az életét tette kockára és ezentúl is az életét akarja kockára tenni; és ez a prűd angol hölgy tudja, hogy a férje élete veszedelemben volt és mindennapos veszedelemben; és neki nem szóltak egy szót se, nehogy megnehezítsék számára ennek az áldozatnak az elfogadását és nehogy megsebezzék az érzékenységét azzal, hogy egy vakmerő és piszkos vágy őt akarja hatalmába keríteni.

Könnyes lett a szeme, mikor megköszönte nekik ezt a nagylelkű tapintatosságot és hősies gyöngédséget. Mind a ketten elhárították a köszönetet és lord Rosslyn nagyon komolyan azt mondta, hogy sajnos, még egyáltalában nincs itt az ideje, hogy köszönetről beszélni lehessen. Mikor Genevieve elmondta, hogy az egész ügy intézését most maga akarja a kezébe venni és előadta a terveit, lord Rosslyn nagyon meghökkent, azután ijedten és majdnem sértetten tiltakozott. Lady Sylvia is meghökkent; látszott rajta, hogy heves harcot vív magával, de azután kiderült, hogy napok óta olyan reszketve kínlódik a félelemtől, olyan dideregve félti a férje életét, hogy mindenbe hajlandó belemenni, ami a lord Rosslyn életét fenyegető veszedelmeket csökkenti.

A két asszony kétségbeesett elokvenciája így aztán meggyőzte lord Rosslynt arról, hogy ő folytathatja és folytassa ugyan az erőfeszítéseit Ronald érdekében, de egyezzék bele abba, hogy Genevieve – úgyszólván a lady Sylvia felügyelete alatt – megpróbálkozik a maga módszereivel.

Estefelé így Korngold közölhette őfelségével a királlyal és szultánnal, hogy Genevieve beszélni akar vele. Mahmud Ali tombolt a mámoros örömtől, teljesen igazoltnak látta eddigi intézkedéseit, különösen igazoltnak látta azt, hogy eddig nyugodtan várt, de hogy most elérkezettnek ítélte a pszichológiai momentumot a kártyái feltárására.

– Kívülről tudom az asszonyokat, – mondta diadalmasan – a nyugatiakat éppen úgy mint a keletieket. A feketétől a fehérig minden árnyalatot. Mindegyikkel a maga módján kell bánni, akkor biztosra megy az ember.

Korngold a félszemét behunyva, kérdő arccal nézett fel rá.

– Könyörögni fog az imádásraméltó édesség, patakzani fognak a könnyei. És aztán? Jegyezze meg, öregúr, arra az időre, ha még egyszer fiatal lesz: nincsen könnyebb, mint egy elérzékenyült nőre rákényszeríteni egy erős férfiakaratot – és pontosan a női könnyek azok, amelyektől csak egy lépés van a csókig.

Korngold csendes grimasszal hallgatta és sajnálta, hogy Genevieve-vel már nincs módjában beszélgetni. Gyorsan este lett, és az erre a feladatra alapos meggondolás után kiválasztott Niemayer doktor nemsokára ismét kinyithatta a követség nagy kertjének kis kapuját – ugyanazt, amelyen költőbarátját bebocsátotta volt – és beeresztette rajta Mahmud Alit. A sötét burnuszból a szultánnak csak a szeme látszott ki. A szeme azonban gyanakodva villogott. Hosszú lépéssel átlépte a küszöböt; megállt; két keze az övén pihent és villogó szeme gyors pillantással futott végig a hallgató és elhagyott kerten. Mikor Niemayer doktor csendes gyűlölettel azt mondta neki: „Erre parancsoljon felséged” és be akarta zárni a kaput, a szultán egy kézmozdulattal meggátolta benne. „Nyitva maradhat” – mondta, – „gondoskodás történt arról, hogy senki ne jöhessen be rajta, akinek nincs itt dolga.” Mikor a Genevieve fogadószobájába belépett, akkor is az övén volt a keze, és a szeme villogva szaladt körül a szobán, mielőtt megpihent volna Genevieve-en. Genevieve nyugodtan állt, és a szeme ártatlanul és érdeklődve várta, mire szánja el magát fejedelmi látogatója.

– Bocsánat, asszonyom, – mondta a szultán könnyed meghajlással és a homlokát futólag megérintve, félig európai, félig keleti üdvözlésként – némi elővigyázatosságra mindig szükség van. Megérti, ugy-e, hogy a foglalkozás az, ami ilyesmire rászoktatja az embert?

–·Tökéletesen, – felelte Genevieve – tökéletesen megértem, bár úgy emlékszem, az angol királynál sohase láttam ilyesmit.

Mahmud Ali jókedvű nevetéssel vette tudomásul az enyhe csúfolódást.

– Az angol király, – mondta elégedetten – Nagy-Britannián uralkodik és az ősei elvégezték számára mindazt, amit itt nekem kell még elvégeznem.

Leült, de nem arra a székre, amelyet Genevieve futó kézmozdulata kijelölt, hanem egy olyan székre, amelynek a háta a fal felé fordult. Mikor bő köpönyegét és fejtakaróját lecsúsztatta, meglátszott, hogy díszes keleti ruhájának az öve meg van rakva fegyverekkel. Genevieve ártatlan érdeklődéssel nézte, és az ártatlan tekintet mögött az agya lázas erőfeszítéssel dolgozott. Egy középtermetűnél jóval magasabb ember; fekete szakáll és feketén villogó szem; az öve fegyverrel megrakva; keleti uralkodó; Párizsban töltött volt két évet; – hol van ennek az embernek a gyenge pontja? – hol lehet ennek az embernek a méltányosságához, a lovagiasságához, a lelkéhez hozzáférni? – hogyan lehet leszerelni vagy elhárítani forrón fellángolt vágyódását, amelyen egy okos asszony mosolyoghatna, ha ez a vágyódás nem volna olyan erőszakos és nem rendelkeznék olyan gyilkosan erős eszközökkel. Rövid hallgatás volt.

– Öreg barátom, Korngold úr, – szólalt meg aztán Genevieve, – meggyőzött arról, hogy helyesen cselekszem, ha módot adok felségednek arra, hogy elmondja nekem azt, aminek az elmondására Korngold barátom szerint napok óta vágyódik.

Ez a kis királynői nyugalom csak hasznos lehet. Ha egy férfi a vágyairól akar beszélni egy szabad nőnek, akkor egyelőre mindig a nő az, aki audienciát ad. Lássuk, hogyan viselkedik a kérelmező. Mahmud Ali meghökkent. Nem ezt várta. „Nincs könnyebb, mint elérzékenyült nőre rákényszeríteni egy erős férfiakaratot, és pontosan a könnyek azok, amelyektől csak egy lépés van a csókig.”

Könyörgéseknek és könnyeknek itt semmi nyoma. Megzavarodott kissé és habozva kezdett el beszélni a nyugodt és előkelő asszonyhoz, aki könnyedén hátratámaszkodva ült vele szemben egy európai berendezésű szalonban és olyan udvarias figyelemmel várt a mondanivalóira, mintha egy exotikus vendégének objektív érdekességű csevegésére várna. De az első másodpercek zavarodottsága hamarosan eltűnt, és a Mahmud Ali lassú és megfontolt, azután gyors és izzó mondatai kellemetlenül logikus gondolatmenet után egyenesen és elháríthatatlanul jutottak el egy meghökkentő, végső konklúzióig. Genevieve elég jól ismeri már a keletet ahhoz – ez volt a Mahmud Ali gondolatmenete – hogy tudja azt, hogy keleti ember számára nincs véletlen. Ami történik, Isten akaratából történik: születés vagy halál, szerencse vagy szerencsétlenség. Mas Allah! Felsőbb akarat volt, amely Genevieve-et idehozta ; felsőbb akarat volt, hogy Mahmud Ali meglátta őt a nyárilakok előtt elvezető úton; felsőbb akarat volt, hogy Mahmud Alinak ezóta a találkozás óta minden gondolatát a Genevieve után való vágyódás irányítja; és nyilván felsőbb akarat, hogy bizonyos szolgálatok révén, amelyeket ő Genevieve-nek tehet, Genevieve is megjutalmazza őt azzal a jutalommal, amelyet elérni a szíve legforróbb vágya, de melynek az elérésére ő hajlandó is igénybe venni minden eszközt, amely rendelkezésre áll – és ha kigyullad a világ, akkor is.

Genevieve udvarias figyelemmel hallgatta; de lassanként hideg rémület szorította össze a szívét. Mahmud Ali a Ronald nevét ki sem ejtette ; az ordináré zsarolás otromba formuláját fel sem állította. Ez bizonyos tapintatra és okosságra vall, – párizsi nevelésre vagy keleti ravaszságra. De a gondolatmenetéből, a forró mondataiból és különösen az izzó arcáról, a keze ökölbeszorulásából olyan perzselő szenvedély és olyan elszánt akarat árad, hogy itt egy másodpercig se lehet tovább abban az illúzióban élni, hogy némi okossággal, egy kis ravaszsággal, az asszonyi ügyesség egy-két fogásával az affér elintézhető és Mahmud Ali rábírható a mosolygó visszavonulásra. Mahmud Ali feleletre várt. Genevieve összeszedte magát. Elgondolkozó mosolygást küldött Mahmud Ali felé.

– Az én hitem nem olyan erős, mint a magáé. Én nem tudok például ahhoz a megnyugtató meggyőződéshez eljutni, hogy a szabirisztani bíróságok bölcsességét egyenesen a legfelső akarat irányítja.

Mahmud Ali nem tiltakozott.

– Lehet, – mondta elmosolyodva, – de bizonyosan a legfelső akarat az, amelynek az elhatározásából vannak olyanok, akik a szabirisztani birák bölcsességét befolyásolni tudják.

– Nem gondolja, hogy ez nagyon kényelmes hit és veszedelmesen hasonlít a leggonoszabb hitetlenségre?

– Nem gondolom. Napoleonnal tartok, aki önnek honfitársa volt és a legnagyobb ember, aki valaha a földön élt. „Isten az erősebb bataillonok pártján van.” Isten az erősebb mellett van.

Kiderült, hogy ez komoly hite és meggyőződése és kiderült, hogy a palotájában egész Napoleon-könyvtára van és egy csomó Napoleon-relikviája. Genevieve jónak látta elhagyni a hitvita és a történelmi analógiák területét, annyival inkább, mert egy-két megjegyzéséből kitűnt, hogy Mahmud Ali kitűnően ismeri a Napoleon és a nők című műveket is. Közben Theodora kis teás asztalt tolt be és néhány ártatlan és szűzi csodálattal teli pillantást vetett Mahmud Alira. Mahmud Ali kevéssé méltányolta a Theodora pillantásait és hálás köszönettel elutasította a teát éppen úgy, mint az orangeade-ot vagy a gyümölcsöt vagy a kis süteményeket, sőt arra is engedelmet kért, hogy a Genevieve cigarettái helyett a saját cigarettáit szívhassa. Theodora távozása után visszatért bevezetésül kifejtett gondolatmenetéhez, de a vallomása most még izzóbb volt és a kérése már sürgető, türelmetlen, majdnem fenyegető. Genevieve jónak látta, hogy némi distanciát teremtsen.

– Mindez nagyon hízelgő rám nézve, – mondta mosolyogva. Hiszen egy nő csakugyan a sors labdája. Igaz, hogy lánykorában szabad választása volt, de természetesen csak azok között, akiket a sors elébe hozott.

– És az igazi talán később jön, – mondta fellelkesedve Mahmud Ali.

– Lehet. Köztem és a férjem között nézeteltérés… elég kínos nézeteltérés keletkezett arra nézve, hogy én magát fogadjam-e.

Mahmud Alinak csillogott a szeme a nézeteltérésen való örömtől.

– Én a férjemhez hű vagyok, – mondta Genevieve. – Én a férjemet szeretem…

– Ma még. Azt hiszi, hogy szereti. Ma még!

– És holnap?

– Engem fog szeretni.

– Lehet. Nincsenek elfogultságaim és babonáim. Maga mellett egyelőre az szól, hogy nyilvánvalóan ismeri az asszonyi lelket.

Mahmud Ali elragadtatva hagyta helyben ezt az állítást.

– Ismeri az asszonyi lelket, tehát, ha még annyira a hatalmában van is egy asszony, soha nem akarná a birtokába venni, hanem meg akarja hódítani.

A Mahmud Ali arca kissé savanyú lett erre a dicséretre. Genevieve elfogulatlan odaadással dicsérte tovább:

– Ami a maga egyéniségét olyan érdekessé leszi, az az, hogy maga keleti uralkodó és ugyanakkor európai gentleman. Tudja, úgye, hogy mi európaiak semmit nem bámulunk jobban, mint az erőt…

– Mert Európában nincsenek többé férfiak, – szólt közbe Mahmud Ali.

Genevieve nem mondott ellent és befejezte a mondanivalóját:

– …és a bámulatunk magunknak is meglepő elhatározásokba vihet bele, ha azt látjuk, hogy az erő okossággal, tapintattal, a férfilélek és a női lélek ismeretével párosul. Én nem ismerem magát. Nem tudom, olyan-e, amilyennek képzelem.

Mahmud Ali azon a véleményen volt, hogy olyan.

– Lehet. Hadd ismerjem meg.

– Mit tegyek? – kérdezte Mahmud Ali olyan mozdulattal, mint aki ölni is hajlandó.

– Várjon… nem ismerem a múltját, nem ismerem az ambícióit, nem ismerem a hajlandóságait…

Mahmud Ali türelmetlenül várt. Genevieve néhány kérdést intézett hozzá, és Mahmud Ali egy perc múlva mélyen benne volt példátlanul csodálatos gyermekkora, azután hallatlanul rendkívüli ifjúkora minden kis részletének a feltárásában. Genevieve odaadó érdeklődéssel hallgatta, időről-időre egy-egy mély bámulattal telt kérdéssel újabb hallatlan és rendkívüli érdekességű korszakok ecsetelésébe segítette bele, azután az órára nézett.

– Későre jár az idő, – mondta. – Tekintettel kell lennem a házigazdáimra. Nagyon sajnálom, nagyon érdekel. Akar holnap újra eljönni?

Mahmud Ali kissé meg volt lépetve, hogy így elbocsáttatik, de saját magának újabb meglepetésére tisztelettel kérte azt a kegyes engedelmet, hogy holnap újra eljöhessen. Mikor az engedelmet megkapta és miután a Genevieve tartózkodó jóindulattal kinyújtott kezét a Genevieve tekintetétől hipnotizáltan minden hajlandósága ellenére csak egy illedelmes kézcsókkal illette, az ajtónál összeszedte magát, visszafordult és mosolyogva mondta:

– Engedelmével holnap is eljövök tehát asszonyom, bár legokosabb tanácsadóm hevesen lebeszélt már a mai látogatásról is. De szeretném, ha ennek a háznak lobbanékony természetű lakói – fiatal követségi titkárok például – tudomásul vennék, hogy a sorsnak csodálatos utai vannak és ha engem itt, ahol bizonyos tekintetben hatalmukba adom magam, baj érne, az azt jelentené, hogy negyedórán belül meghal mindenki, aki a mi hatalmunkban van. Az olyan meglett és bölcs embertől pedig, mint lord Rosslyn, általában megfoghatatlan, hogy olyan fiatalos hevességű nyilatkozatokat tesz az én életemről, hiszen tudhatná, hogy ez alatt a mi derült keleti egünk alatt derült kék égből eshetik egy tégla az ember fejére, mielőtt csak gondolna is arra, hogy beváltsa a fenyegetését. Je vous embrasse les mains, madame.

Niemayer doktor kalauzolásával eljutott a kerti kapuig és eltűnt a sötétségben. Genevieve csodálkozó mosolygással jelezte a furcsa búcsúzásnál, hogy milyen képtelenek a feltevései és milyen abszurdak az aggodalmai, de mihelyt egyedül maradt, elszánt töprengésbe merült és pár perc múlva lord Rosslynnal közölte azt a gondolatot, amely kínzó hevességgel foglalkoztatta az egész idő alatt, amíg Mahmud Ali hallattanul csodálatos ifjúkorára figyelt és amelyet a szultán a távozásakor talán a szeméből olvasott ki. A corsaire corsaire et demi. Mi lenne, ha őfelségének nem mérgezett teát adna az ember, amitől nyilván tart, nem is akarna vele néhány revolvergolyó útján végezni, hanem rácsattantana egy jó acélbilincset a kezére, rákényszerítené, hogy hozassa ide Ronaldot és elvinné magával – mindig az oldalának szegzett revolverrel – messze a szabirisztáni határon túlra, ahonnan azután Isten hírével el lehetne ereszteni. Lord Rosslyn melankolikusan mosolygott a Genevieve corsaire-tervén s a harcias kifejezéseken, amelyeket használt.

– Drága gyermekem, – mondotta azután, – én mindezt egészen pontosan végiggondoltam abban a percben, amikor értesültem róla, hogy őfelsége megtiszteli látogatásával házunkat. A tervnek három hibája van. Először: Ronaldot nem lehetne élve idehozatni, mert ne kételkedjünk benne, hogy ezek a gazemberek olyan precízen működő mechanizmust és hírszolgálatot rendeztek be, hogy Ronaldot abban a percben megölnék – telefónos parancsra – amely percben itt Mahmud Ali körül valami zavar támadna. Másodszor: Mahmud Ali alávaló zsarnok, zsaroló és gyilkos, de személyileg bátor és önérzetes. Ha százszor bilincsekben lenne és ha a revolver egyenesen a szívének lenne szegezve, nem haboznék egy percig se, hogy vállalja-e az élete kockára tevését is, hiszen tudja, hogy csak egy hangosat kell kiáltania és az emberei itt bent vannak a házban. Azt is tudja, hogy, ha egy szívére szegzett revolvernek engedelmeskedve adna ki parancsokat és vitetné el magát a szabirisztáni határon túlra, akkor ide akár vissza se jöjjön, mert a presztízsének örökre vége. Harmadszor: Kücsük Szaid egy szerűen nem engedelmeskednék az így kiadott parancsnak, hanem az első pillanatban, vagy egy következő alkalmas pillanatban megrohanna bennünket, vállalván egy sebnek a kockázatát Mahmud Ali szíve táján, annyival inkább, mert keleten, ha a trón megüresedik, legtöbb kilátása rá még mindig a legerősebb embernek van, és a gyászoló özvegy talán hajlandó lenne a Kücsük Szaid uralmának is a legitimitás szükséges mázát megadni, éppen úgy, mint ahogy a Mahmud Ali igényeit is jelentékenyen megerősítette éppen a házassága.

Genevieve elszomorodva hallgatta ezt az okfejtést. De lord Rosslyn még nem jutott a végére mondanivalóinak.

– Mindezeket a nagy kockázatokat, a második és harmadik helyen felsoroltakat azonban lehetne és kellene vállalni, ha csak Ronald itt lenne. Ronald szökési tervekkel foglalkozik. Ha holnap este vagy egy következő estén a szökés sikerülne és Ronald idejuthatna, akkor… acélbilincs és szívnek szegzett revolver.

Másnap délelőtt Genevieve alaposan megbeszélt mindent Georges Kenneth Hutchinson-nal, a követségnek egy fiatal titkárával, aki Ronalddal két évet töltött volt együtt a flandriai és champagne-i lövészárokban és aki első perctől fogva rábeszélte Ronaldot, hogy elszánt cselekedettel maga szerezze vissza a szabadságát. Hutchinson azt remélte, hogy ma vagy holnap este sikerül Ronaldot megszöktetni; szervezett egy kis csapatot a követség embereiből, anélkül, hogy megmondta volna nekik, miről van szó és a nap folyamán pár órát azzal töltött el, hogy sajátkezüleg felszerelt két jól elzárt szoba ablakába egy-egy géppuskát, amelynek a golyó-kévéje a kerti kapunál és a hátsó bejáratnál akármeddig visszatarthatná a Kücsük Szaid embereit, ha ezren vannak is. A megállapodás egyébként az volt, hogy ha Ronald szökése sikerül, akkor a semmibe be nem avatandó Theodora lady Sylviától azt az utasítást kapja, hogy a kis teás asztalon a teán kívül orangeadeot vigyen be és kérdezze meg lady Chesterfieldtől, nem parancsol-e citronádot is. Ez azt jelenti, hogy Ronald itt van, amely esetben Genevieve-re az a feladat vár, hogy Mahmud Alit valami módon mozdítsa ki abból a helyzetből, ahol a fal védi a hátát és ahol mindenkit rögtön láthat, aki a szobába lép. Ha ez sikerült, csengessen háromszor azzal, hogy cigarettát hozat Theodoraval. Ha Ronald szökése nem sikerül, akkor Theodora lady Sylvia parancsa szerint azt fogja kérdezni, nem parancsol-e grenadine-t is.

Az este annak rendje és módja szerint eljött, Niemayer doktor csendes gyűlölettel beeresztette Mahmud Alit, és Genevievenek háziasszonyi kézmozdulata most már egyenesen azt a széket jelölte ki a vendégnek, amely háttal volt a falnak és amelyből mind a két ajtót látni lehetett. Hadd üljön egyelőre ott.

Mahmud Ali éppen olyan óvatossággal jött be, mint előtte való este, de most egy másodperc múlva otthon érezte magát. Jókedvű volt és bőbeszédű.

– Asszonyom, tudja, ugye, hogy csak nyugaton van úgy, hogy a király uralkodik, de nem kormányoz. Itt kormányoznia kell, ha azt akarja, hogy rend legyen. Nekem tehát nyolc millió ember helyett kell gondolkoznom, miniszterek helyett, tábornokok helyett…

– Bírák helyett, – mondta Genevieve.

– Bírák helyett, – hagyta helyben nevetve Mahmud Ali – mert különben ostobaságokat csinálnak. El vagyok foglalva reggeltől estig. De tegnap este óta nem volt egyetlen percem se, amikor önre ne gondoltam volna és ne örültem volna annak, hogy ma este megint együtt leszek önnel.

– Én is sokat gondoltam a tegnap esti beszélgetésünkre, – mondta Genevieve fanyar őszinteséggel.

– Soha én asszony iránt nem éreztem azt, amit ön iránt érzek. Kár, hogy nem tud arabul vagy perzsául. A francia költők a legnagyobbak a nyugati világban, de ezt nem tudták elmondani. A régi arab vagy perzsa költők igen. Fiatal koromban mindet megtanultam könyv nélkül; ha most elmondhatnám a legszebb verseiket, önnek is éreznie kellene azt a forróságot, amely belőlük árad és amelyet a hűvösvérű nyugat nem is ismer.

Genevieve nagy érdeklődést mutatott a régi arab és perzsa költők iránt és felvetette azt a gondolatot, hogy nem lehetne-e legszebb költeményeiket rögtönzött, prózai fordításban visszaadni.

Mahmud Ali örömmel fogadta ezt a szuggesztiót és lelkesen fogott bele abba, hogy néhány klasszikus költeménynek a tartalmát szép francia prózában elmondja. A lelkes törekvés természetesen nem győzhette meg a hallgatót sem a versek szépségéről, sem arról, hogy különös forróság árad ki belőlük, de minden vers kétségtelenül egy-egy elszánt szerelmi vallomás volt és a buzgó fordítót egyre jobban meggyőzte saját indulatainak a fékezhetetlenségéről. Mahmud Ali elhagyta a helyét a fal mellett, átült Genevieve mellé, és a közelsége idővel olyan közelivé lett, hogy Genevieve szótlanul mosolyogva szintén átült egy másik székre. A feszült várakozás lassanként szinte elviselhetetlenné lett számára és már-már kísértésben volt, hogy kimenjen és tudakozódjék, amikor végre bejött Theodora a teásasztallal. Genevieve dobogó szívvel várt. Theodora azonban úgy el volt foglalva azzal, hogy ártatlan és leányos csodálkozással telt pillantásokat vessen Mahmud Alira, hogy nyilván mindenről megfeledkezett és végül szelíd mosolygással távozni készült, anélkül, hogy a száját kinyitotta volna.

– Mi az, Theodora – más nincsen? – kérdezte Genevieve izgalomtól és haragtól reszketve.

– De igen, – dadogta Theodora álmaiból felriasztva – de igen… mit parancsol, nagyságos asszony?

– Mi van?

– Van… van… jeges krém, vagy grenadine.

– Hozzon egy pohár grenadinet, – mondta Genevieve elsápadva.

Theodora kiment és Genevieve a teásasztalon babrált, hogy lehajthassa és eltakarhassa egy kissé az arcát. Mahmud Ali ezúttal is visszautasított mindent, amit Genevieve kínált neki, de miután Theodora a grenadinet is behozta, lelkesen és tüzesen újra beszélni kezdett. Genevievenek keserves erőfeszítésébe került, hogy a hálás hallgató mosolygó figyelmét az arcán megtartsa, de töprengő s fájdalmas szórakozottságából egyszerre felriadt, mert a Mahmud Ali bőven ömlő mondataiban hirtelen Bernard Shaw neve ütötte meg a fülét. Mi van Bemard Shaw-val? Mahmud Ali, sajnos, nem tud angolul, de lefordíttatta magának Bemard Shaw Back to Metuselah című művét. Bölcs mű. És prófétalelkű írója azt mondja, hogy pár ezer év múlva a költők az egész világon hölgyeik aranybarna arcáról fognak énekelni. Mit jelent ez? Egyebek között azt jelenti, hogy a természet nagy parancsszava az, ellenállhatatlan erő az, amely a föld legszebb asszonyát – a fehér asszonyt – a föld legférfiasabb férfia, a barnabőrű férfi felé hajtja. Engedelmeskedni kell ennek az ellenállhatatlan erőnek…

Genevieve nem volt olyan kedvben, hogy ezen a teórián és ezen a felszólításon mulasson, sőt a szomorú bosszúsága oly ingerültté lett, hogy vendégét hamarosan távozásra szólította fel. Mahmud Ali meglepetten engedelmeskedett, azután azt kérdezte, hogy holnap este eljöhet-e? Genevievenek ekkor egy másodpercre eltűnt a szomorúsága és bosszúsága és a hideg, nyugodt megfontolás vette igénybe a lelkének minden energiáját. Eljöhet-e Mahmud Ali holnap is? Nem. Nagyon is kényelmes lenne számára. Amúgy is nagyon gyorsan törtet előre. Distanciát kell teremteni. Nem. Mahmud Ali meg volt döbbenve. Miért?

– Szükségem van a magányosságra; és tekintettel kell lennem házigazdáimra is.

– Holnapután?

– Nem.

– Kérem, kérem, – holnapután, – igen?

– Majd megüzenem.

Genevieve nagy elégtétellel hallgatta, milyen felindultan könyörög Mahmud Ali semmi másért, csak egy látogatásra való engedelemért, de kérlelhetetlen maradt.

Majd megüzeni. Mahmud Ali csak akkor ment el, mikor Genevieve annyit megígért, hogy úgye három napon?… mondjuk négyen… hát mondjuk ötön belül bizonyosan üzen neki; és azután megzavarodva és elgondolkozva lépdelt Niemayer doktorral a kerti kapu felé.

Genevieve pár perc múlva értesült róla, hogy a Ronald szökése azért nem sikerült, mert a nagy összeggel megvesztegetett őr, akinek ki kellett volna eresztenie, hogy a pénzzel azután maga is eltűnjön és a szabirisztáni viszonyokhoz képest irígylésreméltó jólétben élje le hátralévő éveit, szóval ez a kis rentiervé előléptetett őr jobbnak látta minden szöktetési kockázat vállalása nélkül egyszerűen eltűnni. Holnap kis birtokot vásárol valahol és békésen ül fügefái árnyékában, annyival inkább, mert csendes távozása előtt alighanem mindent elmondott Kücsük Szaidnak, aki maga ügyel fel a fogházra és akiről az utolsó fogházőr is tudja, hogy az ilyen bejelentéseket megjutalmazza, a hűtlenség megtorlására azonban egyféle büntetést alkalmaz: a halálbüntetést. Újra kell kezdeni a dolgot és pedig most már okosabban. Hutchinson az első naptól kezdve türelmetlenül lázadozott a Ronald tétlensége miatt és nem volt hajlandó abba se belenyugodni, hogy lord Rosslyn a diplomácia szokásos eszközeit messze túlhaladó terveken dolgozik a Ronald érdekében. Amióta pedig megtudta, hogy a Ronald egész pere és fogvatartása zsaroló kísérlet Genevieve ellen, azóta állandóan egy izzó dühnek a lázában élt. Nem habozott Mahmud Alit disznó fekete ebnek nevezni, állandóan vakmerő terveken törte a fejét és komolyan fontolgatta, mi lenne egy jól célzott puskagolyóval, amely a Mahmud Ali érdekes fejét valamelyik mutatványos kilovaglásánál átfúrja. Ettől a tervtől egyelőre csak azért volt kénytelen elállni, mert a teljes siker esetén is kockáztatta volna Ronald életét. A következő napokban egyébként hivatali kötelességeit végleg elhanyagolta; ha nem volt bent Ronaldnál, akkor vakmerő terveinek az előkészítésén fáradozott.

Genevieve a következő napokban se látogatta meg Ronaldot. Ezt parancsolta egyrészt az okosság; Mahmud Ali számára fenn kellett tartani azt a látszatot, hogy kettejük között súlyos nézeteltérés van. Másrészt ez a nézeteltérés valóban elég súlyos volt arra, hogy Genevieve semmi jót se várjon a találkozásuktól. De néha úgy megrohanta a kétségbeesett szerelme és a kínlódó vágyódása, hogy hirtelen leült az íróasztalához és levelet írt Ronaldnak. A levelek többnyire rövidek voltak: egy-egy elkeseredett szerelmi vallomás, a kétségbeesett szerelemnek egy-egy forró feljajdulása. „Ronald, imádlak, imádlak, imádlak. Megfogom a kezedet, a szívemhez szorítom és megcsókolom. – Genevieve.” Niemayer doktornak jutott ki az a vegyes érzelmekkel fogadott szerencse, hogy ezeket a leveleket Ronaldnak bevigye. Ronald az első levelet haragosan el akarta tépni, miután elolvasta.

De szakításra lendülő keze az utolsó másodpercben megállott. A gyűrött levelet kisimította és zsebre tette. Pár nap alatt kis gyűjteménye volt ezekből a levelekből; ha egyedül maradt, elővette a kis gyűjteményt, sorra elolvasta a leveleket, azután elölről kezdte az olvasást, beszítta a levelek illatát és ezerszer magába szívta minden szónak a gyötrő édességét; és kegyetlenül kínlódott vágytól, szerelemféltéstől, megalázottságtól és tehetetlenségtől. Ezek a napok egyetlen jót hoztak a számára: egy délután az ablakából utána nézett a tőle távozó Sidney Kargnak és látta, amint a Karg kísérője – egy egyiptomi arab, a legmegbízhatóbb ember, akire Karg az életét is rábízhatná – futó kézmozdulattal valami bizalmas jelt ad egy turbános embernek, aki olyan sokat lődörgött már a fogház kapuja körül, hogy Ronald régen abba a tiszteletreméltó testületbe könyvelte el, amelyet a városban Kücsük Szaid falkájának neveztek. Ronald ekkor tisztán látta, hogy mire kell Kargot felhasználnia. Ettől fogva tehát elhalmozta megbízásokkal. Karg feladata az volt, hogy szerezzen behozatali engedélyt egy repülőgépre; az ő feladata volt továbbá, hogy a Perzsia és Oroszország felé vezető utakon benzin depot-kat állítson fel, továbbá az ő feladata volt, hogy igyekezzék egy mindenre elszánt ötven főnyi fegyveres csapatot szervezni, ha lehet külföldiekből, ha lehet, szabirisztániakból. Ez nem volt még minden; Karg nyögött az új meg új feladatok súlya alatt, úgy hogy Ronald joggal remélhette, hogy Kücsük Szaid is eléggé el lesz foglalva, ő pedig viszonylagos zavartalanságban dolgozhatik Hutchinson-nal a komoly tervein. Ezek a tervek is nagyon sokágúak voltak. Ronald és Hutchinson először is megfontolták, nem lehetne-e egy trónkövetelőt finanszírozni és gyors akcióra bírni. Kiderült, hogy ezzel a tervvel már lord Rosslyn is foglalkozott, de kiderült az is, hogy a terv reménytelen, mert, egyebeken kívül, csak két ember jön számításba: az egyik tehetetlen aggastyán, a másik fiatalember ugyan, de reggeltől estig részeg. Mahmud Ali ezt a kedvelt cousinját ugyanis se meg nem ölette, se be nem záratta, mint az a régi zsarnokok idején szokásban volt; ellenkezőleg: jól tartotta és trónralépése első percétől fogva a legválogatottabb italokkal látta el. Három-négy hónap kellett csak hozzá, hogy a kedvelt cousin rájöjjön a dolog ízére. Azóta a szolgáin kívül senki nem látta józanon, de a szolgái is csak az ébredést követő félórában. Ezt a tervet fel kellett adni és utána még sok mást. Megmaradt két terv: először az, hogy Ronaldnak meg kell szöknie és pedig lehetőleg úgy, hogy a szabirisztáni királyi repülőtestületnek három gépe közül rekvirálnak számára egyet, másodszor az, hogy Mahmud Alival és Kücsük Szaiddal egyszerre kell végezni, akár fegyver és golyó által, akár úgy, hogy mind a kettőjüket fogságba ejtik.

A negyedik napon lord Rosslyn angol inasa jelentette Genevievenek, hogy a telefonhoz kérik. Egy női hang; alázattal bocsánatért könyörög, de nem tudja megmondani, hogy ki, mert kétszeri kérdésre sem értette meg a nevet és nem akart többé alkalmatlankodni, attól tartván, hogy valamelyik követségtől jön a hívás. A követségi hölgyek elég sűrűn érdeklődtek a Ronald ügye után; Genevieve melankolikusan vette kezébe a kagylót:

– Halló, ki beszél?

– Itt Mahmud Ali.

Genevieve nem akart hinni a fülének. De valóban Mahmud Ali volt; jókedvűen nevetett bele a telefonba a Genevieve meglepetésén, azután könyörögve és türelmetlenül kérdezte, nem látja-e még elérkezettnek Genevieve az időt arra, hogy az igéretét beváltsa. Ma este eljön, szabad?

– Mondja, – kérdezte Genevieve – jót tesz az a maga dignitásának, ha valaki hallja ezt a beszélgetést?

Mahmud Ali újra nevetett.

– Félórára betiltottam az egész telefonforgalmat.

Genevieve nem akarta elhinni. De ha egy kicsit előrehajolt, beláthatott a lord Rosslyn titkárának a hivatali szobájába. A titkár éppen telefonozni próbált; fújta, csipkedte és ütötte a készüléket, elég hangosan káromkodott is, de összeköttetést nem kapott. Genevieve elnevette magát. Ronald terveinek különben se tenne jót, ha Mahmud Ali gyanakodni kezdene.

– No jó, jöjjön el ma este, mert különben megállítja a napot, mint Józsua. De adja ki gyorsan azt a rendeletet, hogy a telefonforgalmat állítsák helyre, mert szegény szorgalmas emberek még gutaütést kapnak ebben a melegben a készülékek előtt.

Mahmud Ali örömüvöltéssel felelt, és Genevieve elégtétellel látta, hogy lord Rosslynnak a gutaütéshez valóban közel lévő titkára két perc múlva végre választ csiholt ki a tetszhalott készülékből. Furcsa, hogy valaki beszünteti egy egész város telefonforgalmát azért, hogy zavartalanul kérhessen látogatásra való engedelmet egy asszonytól. Mit gondolhattak az emberek szanaszét a városban, – irodákban és hivatalokban?

Hutchinson lehetségesnek tartotta, hogy Ronald szökése ma este sikerül. De mikor Mahmud Ali ott volt a Genevieve szalonjában, Theodora a teásasztal felett megint csak azzal a kérdéssel fordult hozzá, nem parancsol-e esetleg grenadine-t is és Genevieve bánatosan elégedett meg az orangeade-dal, amely már úgyis odabent volt. Mahmud Ali ismét viharzó volt és türelmetlen. De Genevieve kérdései a szerelemről mégis más irányba terelték a beszélgetést. Mahmud Ali így uralkodói sikereiről és jövőbeli terveiről beszélt, és a Genevieve mohó érdeklődést eláruló kérdéseire részletesen elmondta azoknak a harcoknak a történetét, amelyek trónra juttatták. Nagyon élvezte Genevieve hálás figyelmét, lelkesen és lendületesen beszélt és nagyon elcsodálkozott, amikor Genevieve megmondta neki, hogy hány óra és hogy itt az ideje a távozásnak. Genevieve a következő este még sokkal különb meglepetéssel szolgált neki mindjárt a belépésénél. A kis teásasztal már akkor bent volt a szalonban és mellette nem ült más, mint lady Sylvia. Genevievenek nem kis fáradságába került, hogy lady Sylviát meggyőzze ennek a látogatásnak a szükségességéről, de most lady Sylvia is ott ült kettejük között, úgy, mintha a legtermészetesebb dolog lenne a világon, hogy Genevieve előkelő látogatójának tiszteletére őt is meghítta egy csésze teára.

Mahmud Ali, első megdermedéséből nagyon gyorsan magához tért, de Genevievenek minden művészetére szükség volt, hogy a teáscsészék felett kínos szünetek nélkül való csevegés folyjon. Ronaldról és Mahmud Ali látogatásainak tulajdonképpen való céljáról egyetlen szó sem esett, és mikor a látogató elment, Genevieve elégedetten állapította meg, hogy elérte azt, amit el akart érni: megint sikerült némi distanciát teremtenie, és Mahmud Ali akarva nem akarva, egyre inkább nyugati gentleman, ahelyett, hogy keleti uralkodó lenne.

Másnap este lady Sylvia nem volt jelen, és az európai gentleman helyett a keleti uralkodó szólalt meg. Genevieve tudta, hogy Ronald szökésre készül és nem tartotta tanácsosnak, hogy a húrt túlfeszítse. A Mahmud Ali lendületét tisztes korlátok közé szorította ugyan, de mikor látogatója elmondta, hogy minden dicsőségét, nagyságát, hatalmát, glóriáját és gazdagságát lába elé teszi, viszont most már tovább várni egy percig sem hajlandó, akkor hátrahajtotta a fejét és csendesen rámosolygott a gloriózus uralkodóra.

– Nem akar várni? – kérdezte érdeklődve. – Tulajdonképpen mit akar maga én tőlem?

Mahmud Alit meglepte ez a kérdés. A felelet voltaképpen nagyon egyszerű lett volna, de ő habozott a felelettel. Genevieve nem várta meg, míg elszánja magát,

– Azt akarja, hogy elváljak az uramtól?

Mahmud Alinak nagyon mindegy volt, elválik-e Genevieve vagy nem, de az első meglepetés után lelkes igennel felelt.

– És azután?

– Azután… óh, azután…

– Várjon csak, várjon csak. Azt nem gondolhatta, hogy én itt majd egy ideig engedelmes szolgálólánya leszek, azután köszöni, elég volt?

– Oh nem. Hogy gondolhatna ilyesmit, aki magával néhányszor igy együtt ült.

– Szóval, eleinte erre gondolt.

– Nem… nem.

– Eleinte erre gondolt. Most másra gondol. Jó. Mire?

Mahmud Ali habozott. Genevieve segített neki:

– Hányadik helyet szánta nekem a feleségei sorában?

– Nekem csak egy feleségem van, – mondta Mahmud Ali sértődötten.

– És a hely be van töltve. Akkor?

– Elválok tőle, – mondta Ali összeszorított foggal.

– Jó lesz az? – kérdezte Genevieve barátságosan. – Használ az a maga uralkodói presztizsének? Segíti ez majd a nagy terveiben? A válás nem királyoknak való intézmény.

– Napoleon is elvált az első feleségétől, – mondta Mahmud Ali elgondolkozva és dacosan.

– De az első feleségével el is hagyta a szerencséje.

Mahmud Ali sötét töprengésbe merült. Azután felemelte a fejét és széles mosolygásától egész fehér fogsora kivillant a fekete szakáll és a vörös ajak mögött.

– Napoleon előbb vette el az asszonyt, azután a lányt. Rossz sorrend. Nem erős embernek való. Lány minden gyerekembernek kijut; férfivá lett férfinak az asszonyt, akibe szerelmes lesz, meg kell hódítani. A mástól elhódított asszony hozza a szerencsét. Mástól elhódított asszony magában véve azt jelenti, hogy szerencsém van. Az erőm legszebb bizonyítéka. Képzelje el, – képzelje el, mit tudunk csinálni itt mi ketten: a maga okossága az enyémmel együtt. Mondja, tudja azt a titkot, amit minden keleti ember tud, de a nyugatiak közül csak egy-egy tudós vagy író, aki belemélyedt a kelet tanulmányozásába, hogy a keleti ember mennyivel okosabb, élesebb eszű, ravaszabb, mint a nyugati ember? A keleti férfi, nem a keleti asszony. Ha most jön nyugatról egy ilyen okos asszony, mint maga, egy ilyen gyöngy, egy ilyen ragyogás, és mellém áll a ragyogó szépségével és a ragyogó eszével, – tudja, hogy mi ketten meghódítjuk a világot?

– Lassan, lassan. Mit szólnának a maga igazhitű alattvalói ahhoz, hogy maga hitetlen asszonyt vesz el és hozzá olyant, aki fedetlen arccal jár-kel a világban?

– Felelhetném azt, – szólt Mahmud Ali mosolyogva – hogy nálunk az asszony vallása nem számít. De ez nem az igazi felelet. Az igazi felelet ez: a keleti ember a királytól azt várja, hogy a cselekedetei királyiak legyenek. Mi egy királyi cselekedet? Királyi cselekedet: elhódítani a legszebb asszonyt, aki valaha Szabirisztánba jött, a férjétől, – szembeszállva Nagy-Britannia minden hadihajójával és Franciaország minden ágyujával, – minden eszközt felhasználva elhódítani és maga mellé ültetni. Szabirisztán tudná, hogy nagy királya van.

– Mahmud Ali le Grand! Mahmud Ali the Great! Mahmud Ali the Magnificient!

– Ne csúfolódjon. Az én nevem így kerül bele a történelembe. Mért nem akar részese lenni ennek a történelmi nagyságnak?

Megfogta a Genevieve kezét és nem akarta elereszteni. Genevievenek hevesen kellett vele harcolnia és bosszúsan rá kellett kiáltania, hogy a kezét végre kiszabadíthassa.

– Menjen, kérem, haza.

– Ne küldjön el, – mondotta Mahmud Ali könyörögve. – Azután majd megint napokig nem engedi meg, hogy eljöjjek. Ne küldjön el! – ismételte komor haraggal, mikor látta, hogy Genevieve nem felel. Istenemre mondom, ez így nem megy; ez így nem mehet tovább.

– Mi nem mehet tovább? – kérdezte Genevieve ingerülten. – Mit fenyeget maga engem? Ha feltételezi azt, hogy a férjemet már nem szeretem, vagy nem szeretem eléggé, nem gondolja, hogy egy szép napon én mondom, hogy ez így nem megy tovább és egyszerűen itthagyom ezt a maga érdekes és nagyjövőjű birodalmát és rá bízom sir Ronaldra és magára, hogy intézzék el függő ügyeiket nélkülem? Nem gondolja, hogy ilyen mulatságos esték Párizsban is várnának rám?

Mahmud Ali ijedten kérte, hogy ne menjen el. Mégis csak… mindenkinek… aki érdekelve van azokban a függő ügyekben… mindenkinek hasznosabb, ha itt marad.

– Én azt hittem, maga gentleman, – mondta Genevieve sötéten.

– Én most is azt hiszem, hogy az vagyok.

– Akkor viselkedjék úgy, mint egy gentleman.

– Nem tudom, hol van az az európai gentleman, aki a helyemen másképpen viselkednék.

– Mindenekelőtt: gondolkozzék úgy, mintegy gentleman.

– Úgy emlékszem, európai gentlemanek is akadnak, akiknek az agyán néha-néha átvillan az a gondolat, hogy felebarátjuk feleségét jó lenne felebarátjuktól elhódítani.

Genevieve elmosolyodott.

– De ha maga semmi chance-ot nem ad nekem, – mondta Mahmud Ali.

– Én magának? Minden chance-a megvan.

– Nekem?

– Persze. De itt kezdődik az, amiről én azt mondtam, hogy úgy kell gondolkoznia, mint egy gentlemannek. Maga eleget járt Párizsban színházba; száz francia darab közül kilencven ezzel a kérdéssel foglalkozik. Mikor látta maga azt, hogy az a bizonyos gentleman, akinek az agyán átvillan az a bizonyos gondolat, a felebarátja feleségét erőszakkal akarja felebarátjától elhódítani?

– Hát mit csinál?

– Elcsábítja, felség.

Mahmud Ali savanyú arcot vágott és hallgatott.

– Nem tanulta meg Párizsban, – mondta Genevieve biztatóan, – hogy ez adja meg az ízét és illatát az egésznek, és csak ez adhatja meg az örömét a győzelemnek. Micsoda férfi az, aki ezt se tudja és akinek erőszakra és zsarolásra van szüksége? Mi öröme lehet a győzelmében? Szégyelnie kell magát, ha a tükörbe néz. Mahmud Ali, ide figyeljen: feltéve, hogy magának sikerülne engem így meghódítani, – meghódítani: ez a maga kifejezése – feltéve tehát, hogy ez sikerülne, a hódító nem maga lenne.

– Hanem?

– Hanem a mezítlábas rendőr ott lent az uccasarkon.

– Nem értem.

– Ha a mezítlábas rendőr ott az utcasarkon sir Ronaldnak engedelmeskednék, vagy Kücsük Szaidnak, vagy a maga részeges cousinjának, hol lenne a maga nagyszerű hódító ereje?

– Tehát mit csináljak? – kérdezte Mahmud Ali komoran.

– Felelek erre a kérdésre és fogadja a feleletemet olyan komolyan, amilyen komolyan én gondolom. Játsszék fair playt. Ne erőszakoskodjék. Ne próbáljon megzsarolni engem, mert Istenemre mondom, ahogy maga mondta, ha ezt csinálja, szedem a cókmókomat és úgy elutazom innen, hogy a híremet se hallja többet.

– Maga se fenyegessen, – mondta Mahmud Ali idegesen. – Mit kíván tőlem?

– Rendelje el, hogy sir Ronaldot szabadlábra helyezzék. Nem azt kívánom, hogy sir Ronald ide jöjjön. Haragban vagyok vele. Én itt maradok, ő lakhatik másutt. De legyen vége ennek az alávaló börtönnek, legyen vége annak a megalázó helyzetnek, hogy az egyik férfi, aki el akar venni feleségül, a másik férfit, akinek még a felesége vagyok, bilincsekbe verve tartja. Legyen vége annak, hogy maga a rendőreivel, börtönőreivel és katonáival akar meggyőzni arról, hogy magát kell szeretnem. Tessék félig-meddig egyenlő esélyeket adni. Azután…

– Azután?

– Azután: próbálja meg.

– Milyen esélyeim maradnak nekem, ha sir Ronaldot szabadlábra helyezik?

– Ilyen kevéssé bízik magában?

– Túlságosan okosnak tartom magát.

Genevieve vállat vont.

– Minden lehetősége megmarad, amire egy férfi – ha gentleman – csak gondolhat.

– És pedig?

– Ejnye, iskolát kell magának tartanom? Ennyire elfelejtette a párizsi iskolát? Mit csinál az a bizonyos gentleman, akinek az a bizonyos gondolat átvillan a fején?

– Mit?

– Elcsábítja felebarátja feleségét, – mondta Genevieve mérgesen.

– Tehát, ha sir Ronaldot szabadlábra helyeztetem, akkor… mit tehetek?

– Csábítson el, – felelte Genevieve mérges humorral.

Mahmud Ali komoran töprengve nézte Genevieve-t. Genevieve egy ideig türelmesen várt, azután ideges mozdulatot tett és felállott. Mahmud Ali erre engedelmet kért, hogy végiggondolhassa azt, amit Genevieve-től hallott és hogy holnap este elhozhassa a feleletét.

– Jó, – mondta Genevieve. – Holnap estig várok. Ha holnap este nem kapok magától olyan feleletet, amely kielégít, holnapután utazom.

Belenézett a Mahmud Ali komor arcába és jónak látta néhány szóval enyhíteni ezt az ultimátumot.

– Mert meg kell még egyszer mondanom: én tudom, hogy magának nehéz beleélnie magát az én gondolkozásomba. Maga hozzászokott ahhoz, hogy egy nő után csak ki kell nyújtania a kezét és hogy utólag ezek a nők még szerelmesek is magába, ha ugyan ezt szerelemnek lehet nevezni abban az értelemben, ahogyan mi gondolkozunk a szerelemről. De nekem lehetetlen beleélnem magam a maga gondolkozásába. Mert azt el tudom képzelni, hogy egy asszonyt egy férfi társasága, elokvenciája, okossága, ereje, férfiassága, egész lénye lassan úgy eltölt vágyódással, hogy végül boldogan omlik a karjaiba; ezt el tudom képzelni; de parancsszóra? – inkább meghalni. Most menjen. Jó éjszakát.

Ronald szökése ezen az éjszakán az utolsó másodpercben hiúsult meg. Hutchinson lassanként beszállított neki egy olyan uniformist, mint amilyent a fogházőrök viselnek. Álkulcsot szerzett neki a szobájának az ajtajához, amelyet éjszakára kívülről szoktak bezárni, az udvarra vivő ajtóhoz és az uccára vivő kapuhoz. A fogházőrök mindenütt aludtak és Ronald baj nélkül lejutott az udvarba. Mikor a kaput akarta ki nyitni, egy fogházőr, aki a kapuboltozat alatt aludt, felébredt, álmosan ránézett és álmosan mondott neki valamit. Ronald nem felelt és ez még nem lett volna baj. De az őrszobából ekkor kijött egy másik őr, aki nem is szólt Ronaldhoz, tovább indult az udvar felé, de már kint az udvaron hirtelen megállott, visszafordult Ronald felé és rémülten elordította magát. Utólag kiderült, hogy álommámoros agyvelején egyszerre csak átvillant az a gondolat, hogy ilyen óriási fogházőr, mint amilyen ott a kapun éppen ki akar menni, nemcsak ebben a fogházban, hanem egész Szabirisztanban nincs. Ehhez a gondolathoz kapcsolódott az a másik, hogy Kücsük Szaid megígérte, hogy mindnyájukat megnyúzatja, ha Ronald megszökik, mert „alávaló disznók, ez a szökés csak úgy sikerülhet, ha mindnyájan eladjátok neki a lelketeket”. A rémült ordításra az őrszobából négy másik őr rohant ki. Ronaldnak akkor már sikerült a kaput kinyitnia. A négy őr rárohant; Ronald kettőt gyorsan leütött. Hutchinson, aki eddig reszketve várakozott a kapu előtt, szintén beleavatkozott a küzdelembe. Mind a ketten nagyon jól verekedtek, de Hutchinson hiába próbálta a revolverét használni vagy egy másik revolvert Ronald kezébe nyomni, mert ekkorra előrohantak a Kücsük Szaid falkájának a fogházban tanyázó tagjai is és leteperték Ronaldot. Hutchinsonnak sikerült megugrania; és Kücsük Szaid egyik intelligens vezető ebe az utolsó másodpercben ütött félre egy puskát, amelyet egy feldühödött fogházőr Ronaldra célozva lőtt ki.

Kücsük Szaid még az éjszaka értesült a szökési kísérletről és még az éjszaka jelentést tett urának. A szökési kísérletből egyébként gyorsan levont minden következtetést. Eddig is gyanúsnak találta, hogy a nyugatiak átlagos szellemi felszereltségéhez képest elég okos Ronald Kargra, a butaság parttalan óceánjára bízza szökési kísérleteinek a hajócskáit. Most látta, hogy Krag csak arra való hogy őt félrevezesse. A mai szökési kísérletet más készítette elő, alighanem az angol követségnek valamelyik embere. Ezentúl vigyázni fog rájuk. Mahmud Ali szórakozottan hallgatta a jelentést és a tanulságait. Nem tudott aludni és örült, hogy Kücsük Szaid, akinek az éjszaka bármilyen órájában is joga volt nála bejelentetnie magát, ott van nála. Eddig nem beszélt neki a Genevieve ultimátumáról; most elmondta neki és megkérdezte, mi a véleménye. Kücsük Szaid azon a véleményen volt, hogy Genevieve be akarja csapni a szultánt. A tanácsa pedig az volt, hogy a Genevieve ultimátumával szemben a következő ultimátumot kell vele közölni: ha huszonnégy óra alatt nem ad meg a szultánnak mindent, amit a szultán kíván tőle, akkor huszonnégy óra alatt a fellebbviteli bíróságok jóváhagyják az ítéletet és Ronaldot kivégzik.

– És ha már kivégezték? – kérdezte Mahmud Ali fanyarul. – Nem szeretnék az angolokkal ilyen konfliktusokba keveredni; és ami az én ügyemet illeti, akkor azután semmiféle eszköz nincs a kezemben.

– Akkor még mindig sok eszköz marad, amely nagyon jó szolgálatot tehet. De hiszen erre nem is kerül rá a sor; ez játék; fenyegetés fenyegetéssel szemben; emlékszik felséged a poker-re? Póker. Minthogy mi tudunk jobban fenyegetni, ez az asszony meg fog adni mindent, hogy a férjét megmentse.

– Azt hiszed, úgy szereti?

– Erre a kötelességérzésre nevelik őket.

– De mi lenne utána? Itthagyna. Elutaznék.

– Nem lenne jobb?

– Neked, Kücsük Szaid. Mert ha itt maradna és a feleségem lenne, akkor, mondok neked valamit, Kücsük Szaid, lenne Szabirisztánban valaki, aki nálad is okosabb és nálad is ravaszabb.

Mahmud Ali elküldte Kücsük Szaidot, hogy zavartalanul gondolkozhassék arról, milyen lenne az, ha Genevieve a felesége lenne. Másnap délelőtt hivatta Korngoldot.

– Öreg úr, – mondta neki, – mit szól ehhez egy okos ember, akinek az ítéletét nem zavarja meg a nyelvet kilógató vágyódás, mint az enyémet és a féltékenység, mint a Kücsük Szaidét?

Elbeszélte neki, milyen ultimátumot kapott Genevievetől és mi a Kücsük Szaid véleménye. Korngold vállvonogatva mondta:

– Hiszen felséged maga is nagyon jól látja: ha lady Chesterfield itt maradna, akkor lenne itt valaki, aki Kücsük Szaidnál is okosabb és ravaszabb.

– Ha itt maradna. De éppen attól tartok, hogy mert olyan okos és ravasz, ha meglazítom a kezem szorítását: megcsal, kisiklik és kinevet.

– Felségednek csakugyan bíznia kell magában.

Mahmud Ali bosszúsan legyintett:

– Túlságosan okos és ravasz.

Korngold részletesen kifejtette, mennyi oka van Mahmud Alinak arra, hogy bízzék a saját férfiassága hódító voltában és elmagyarázta, hogy csak ebben szabad bíznia, mert a nyugati asszony egészen más, mint a keleti asszony. Mahmud Ali tombolt és dühösen toporzékolt. Haragos vágyainak türelmetlen és tehetetlen dühében ököllel verte a kis asztalt, amely előtte állt és szétrúgta a párnákat, amelyek között ült. Egyszerre lecsillapodott.

– Öreg, – mondta komolyan, – most egy fogadalmat teszek.

Korngold figyelt. Nagyon jól tudta, hogy a szultánnak mi a véleménye vallásokról és egyházakról általában és a mohamedánizmusról különösen, de semmi kétsége se volt benne, hogy ha egy mohamedán azt mondja, hogy fogadalmat tesz, azt komolyan kell venni még akkor is, ha olyan szkeptikus mohamedán teszi, mint Mahmud Ali.

– Ha valaha meggyőz engem arról, öreg, hogy a nyugati asszony legbelső lényére nézve más, mint a keleti asszony, akkor azt parancsolhatja nekem, amit akar: én teljesítem a parancsot: és ha az lenne is, hogy pénteken négykézláb menjek végig a városon a szelamlikra.

Korngold tudomásul vette a fogadalmat. Mahmud Ali lassan elmosolyodott:

– De én fogom bebizonyítani, makacsság atyja, hogy a nyugati asszony legbelső lényére nézve olyan, mint a keleti asszony. Asszony! Ez teszi mézédessé, – enélkül nem is kellene nekem. Okos? Ravasz?

Elgondolkozott és csendesen, diadalmasan mosolygott:

– Majd meglátjuk, ki az okosabb és ki a ravaszabb. Nászutas fiatal asszony: hány napig ült ott az a bamba fogházőr közte és a férje között? Két hét, három, – négy. A rózsatőn nem nyílhat rózsa. De a rózsatő rózsát akar hajtani. És nekem fog hajtani öreg.

Genevieve utólag nagyon megijedt a maga ultimátumától és az ijedelme még nagyobb lett, mikor a balul sikerült szökési kísérletről hallott. Mi történik, ha Mahmud Ali visszautasítja az ultimátumot? Veszedelmes olyan fenyegetéssel élni, amelyet nem tud beváltani az ember. Szorongva várta az estét, de mikor a Mahmud Ali arca kibontakozott a sötét burnuszból, egyszerre megnyugodott.

– Mondja, asszonyom, – szólt Mahmud Ali mosolyogva, – fair play az, amit ön játszik?

– Nem értem.

– Ön engem esténként boton ugrat itt át, és közben sir Ronald ártatlan börtönőröket ütöget le egy-egy ökölcsapással.

– Ez a bizonyítéka annak, hogy fair play-t játszom. Azt hiszi, hogy a tegnapi kívánságomat előadtam volna, ha tudtam volna, hogy sir Ronaldnak reménye van rá, hogy megszökjék?

– Nem?

– Nem.

– Bizonyos?

– Bizonyos. Különben, ami a fair play-t illeti, mondja csak, fair play az, hogy amint hallom, a szabirisztáni követ Londonban mindennap megesküszik a külügyi hivatalnak, hogy sir Ronald itt olyan biztosságban van, mint hogyha angol bíróság előtt állana? Kinek az utasítására esküdözik olyan folyékonyan az a derék ember? Ki is az, aki itten a miniszterek helyett gondolkozik?

Mahmud Ali nevetett.

– Van egy régi mondás. Állítólag magától Mohamedtől, vallásunk szent megalapítójától ered, aki pedig, hogy milyen tiszta szívű ember volt, arra jellemző, hogy amint ön, asszonyom, bizonyosan tudja, maga Gábor arkangyal nyitotta fel a mellét, hogy a szívéből kivegye azt az egy fekete cseppet, amely minden más emberi szívben ott van.

– Nem tudtam. Hogy hangzik az a mondás?

– Három esetben szabad az igaz embernek hazudnia. Először: háborúban.

– Másodszor?

– Ha lovat ad el.

– Harmadszor?

– Harmadszor: szerelemben.

– Jó, – mondta Genevieve. – Hálás tanítvány vagyok.

– Pardon: én vagyok szerelmes, nekem szabad hazudni.

– Hátha én is szerelmes vagyok?

– Kibe?

– A férjembe.

Mahmud Ali sötét szeme kutatva hosszan, izzón nézett a Genevieve mosolygó szemeibe, Azután lassan elmosolyodott.

– Nem hiszi? – kérdezte Genevieve.

Mahmud Ali nemet intett. Genevieve könnyedén vállat vont.

– Próbáljam meg, ugy-e? – kérdezte Mahmud Ali.

– Próbálja meg.

– Hogy is mondta tegnap? Mi volt az a kifejezés? No mi is volt az a szó? Mit is csináljak?

– Csábítson el, – mondta Genevieve nevetve.

– Igen, ez volt az a szó. Tegnap óta felfrissültek az európai emlékeim. Igen, ennek is meg vannak a maga szépségei; sőt csak az a szép. Nálunk az ilyesmi nem is lehetséges; annak a bizonyos gentlemannek az a bizonyos gondolata nem is támadhat, hiszen a másik gentleman felesége, ha az asszonyok házából ki is mozdul, csak fátyolosan mehet ki. Sőt az új férj is tulajdonképpen csak az első éjszaka látja fátyol nélkül a feleségét. A kifejezéseink is hiányoznak. Udvarlás. Love-making, mint a szép angol szó is mondja. A kelet csak azt a tüzet ismeri, amely már éget; pedig valóban szebb a tűznek lassú felgyújtása s a csendes melegedés a tűznél. A finom játék az igennel és a nemmel. A hosszú vágyódás és a lassú előrehaladás egy cél felé, amelyet vagy elér az ember, vagy nem.

Genevieve gyanakodva hallgatta. Mahmud Ali mosolygott:

– Így kell gondolkoznia egy gentlemannek? – kérdezte két karját alázatos mozdulattal szét-széttárva.

– Körülbelül így.

– Ha tehát egyelőre némiképpen rászolgáltam az elismerésre, akkor engedelmével most elmondom, mi a válaszom a tegnapi ultimátumára.

– Nagy érdeklődéssel várom.

– Először is: parancsára hajlandó vagyok a szabirisztáni bírák bölcsességét olyan irányban befolyásolni, hogy sir Ronaldot szabadlábra helyezzék.

Genevieve tartózkodó és gyanakodó elégedettséggel bólintott.

– A szabadlábrahelyezés ideiglenes a folyamatban levő bűnper eldőltéig. Sir Ronald jöhet, mehet, ahogy akar, csak azt a kötelezettséget kell vállalnia, hogy a sötétség beállta után a lakásán tartózkodik. Hogy ezt a kötelezettséget megtartja-e, az más kérdés.

Genevieve nem mert visszamosolyogni a szultán derült mosolygására.

– Sir Ronald önnel a perc eldőltéig nem találkozik, ön pedig innen elköltözik.

– Miért?

– Mert megígérte, hogy én is megkapom a chance-aimat és mert ide nem lehet elég gyakran jönnöm és mert nem tanácsos jönnöm.

– Hová költözzem?

– A nagy palota mellett van a Nazulla Khan palotája. Szegény Nazulla Khant, távoli rokonomat, egy ostoba golyó a nyolc évvel ezelőtt vívott harcokban megölte. A palotája most állami tulajdon. A keleti építészet egyik legszebb alkotása. A nagy kertjéről gülisztánnak nevezték el: rózsás kertnek. Ön kibérli azt a palotát az államtól.

– A nagy palotából oda egy függő folyosó visz át emeletnyi magasságban?

– Úgy van. Ezen a folyosón én látatlanul átmehetek, bármikor… amikor ön kegyesen megengedi. Ez az egész, amit kérek. Ha ezt nem kapnám meg, nekem kellene minden konzekvenciát levonnom s visszavonulnom azzal, hogy ön utasította el az én ultimátumomat.

Az arcán kérlelhetetlen elszántság és gyanakvó várakozás volt. Genevieve keserves erőfeszítéssel kényszerített egy szórakozott és ábrándos mosolygást az arcára, hogy a kétségbeesett és lázas töprengését elrejtse.

– Úgy látom, helyes lesz, ha holnap jövök el a válaszért.

– Nem. Várjon. Ha oda… abba a rózsáskertbe átköltözöm, teljesen a magam ura vagyok?

– Tökéletesen.

– Azt viszem magammal, – személyzetre gondolok – akit akarok? Azt fogadom ott, akit akarok?

– Természetes.

– Odamegyek, ahova akarok.

– Magától értetődik. Persze, sir Ronalddal nem akar majd találkozni, asszonyom.

– Ő nem akar majd velem. Jogom van minden erőszakos kísérlet ellen minden rendelkezésemre álló eszközzel védekezni.

– De asszonyom: mint egy királyné. Higyje el, hogy én is egészen jó tanítvány vagyok. Mi is az, amire igenis szabad törekednem? Hogy is hangzott az a kifejezés? Kérem, segítsen már: mi is volt az érdekesen hangzó szó és idegeket borzoló felszólítás? No mondja már, kérem, ez csak nem jár semmiféle veszedelemmel, – mi is volt az?

– Csábítson el, – mondta Genevieve nevetve.

– Erre fogok törekedni. Ezt szabad?

Genevieve vállat vont. Mahmud Ali nemsokára elégedetten elbúcsúzott. Lord Rosslyn kétségbe volt esve, mikor a Genevieve megállapodásairól értesült, lady Sylvia is meg volt illetődve egy kissé, de Genevieve mind a kettőjüket meggyőzte arról, hogy így kellett cselekednie. Lord Rosslynt később lady Sylvia segítségével még arra is rábírta, hogy menjen be másnap Ronaldhoz és vigyen el Ronaldnak egy halálosan komoly üzenetet.

– Mondja meg Ronaldnak, hogy én tudom, mit kockáztatok. Egyelőre megszereztem neki azt a lehetőséget, hogy szabadabban mozoghasson. Használja fel ezt a lehetőséget úgy, hogy ha kísérletet tesz a menekülésre – tehát az én megmentésemre – akkor biztosra menjen. Bízzék bennem, ha tud. Én nem vagyok bátor. Én nem vagyok hősnő. De ha az ő számára magamat megmenteni nem tudnám, akkor meghalok. Ezt üzenem neki.

Lord Rosslyn másnap délelőtt meglátogatta Ronaldot. Ronald fehér lett a dühtől, mikor a Genevieve elhatározásáról értesült.

Lihegve kérte lord Rosslynt, mondja meg Genevievenek, hogy neki ezen az áron nem kell a szabadság és ha Genevieve őt – és önmagát – ilyen mélyen megalázza, akkor közöttük örökre vége mindennek. Különben is, a szabadságának első cselekedete az lesz, hogy azt a barna ebet, Mahmud Alit, lelövi vagy a két kezével fojtja meg. Lord Rosslyn mély részvéttel hallgatta. Annál jobban értette a megalázottságát, mert időről-időre benne is feltámadt egy futó bizalmatlanság Genevievel szemben és ezt a bizalmatlanságot teljesen csak lady Sylvia tudta eloszlatni. Ezt most őszintén elmondta Ronaldnak, lesütött szemmel, megfontolt és majdnem papos hangon.

– Nekünk idegen és bizonyos tekintetben nyugtalanító ez a csillogás, ez a csiszoltan ragyogó könnyedség, ez a fénylő okosság, amely minden erkölcsi törvényre olyan felülről és olyan elfogulatlanul tekint le, hogy mi néha azt hisszük, nem is respektálja az erkölcsi törvényeket. De meg kell értenünk, hogy ez a világító okosság nem érinti az ösztönélet tisztaságát és hogy egy ilyen ragyogó teremtés a végső kérdésekkel szemben ugyanúgy viselkedik, mint szellemileg kevésbé kiváló testvérei, habár rendkívüli intelligenciája ösztönéletének minden rezdülését állandóan figyeli és hideg nyugalommal számontartja. Egy kevésbé okos asszonynak soha eszébe nem jutna ilyen kockázatokat vállalni, de egy kevésbbé okos asszony a londoni házában sem érdemelne meg annyi bizalmat, mint Genevieve a rózsáskertben. Ez a Sylvia véleménye.

Ronald meglepve hallgatta ezt az ítéletet Genevieveről, amely nagyjában az ő véleménye is volt akkor, amikor enélkül a fájdalom és anélkül a megalázott szégyenkezés nélkül gondolkozott el róla. Lord Rosslyn újra meg újra elmondta neki, hogy a Genevieve elhatározása megmásíthatatlan és hogy lady Sylvia mindennapos látogatója lesz Genevievenek új lakásában is, és másnapra sikerült rávennie, hogy az amúgy is elháríthatatlan szabadlábrahelyezést fogadja el és a szabadságát használja fel okos és gyors cselekvésre. Genevieve délelőtt kibérelte a Nazulla Khan egykori palotáját; a másodfokú bíróság erre kitűzte tárgyalásra a Ronald ügyvédjének kliense szabadlábrahelyezését kérő, hetekkel előbb beadott kérvényét. Genevieve délután beköltözött a palotába, és egy félóra múlva Ronald megkapta a másodfokú bíróság végzését, amely ideiglenesen szabadlábra helyezte. Ronald szégyentől égő arccal ment át a Hotel Royalba. Ismét kivette a Korngold privátlakását és szenvedve járt-kelt a szobákban, Genevieve szobáját gondosan elkerülve.

Pár perc múlva már meg is érkezett Hutchinson. Hutchinson majdnem úgy szenvedett a megalázottságtól, mint ő és éppen oly égő bosszúvágy lobogott benne, mint Ronaldban. Ronald elmondta neki, hogy a következő vállalkozásuknak csalhatatlan biztossággal kell működnie; ő Genevieve-t gyorsan, gyorsan, gyorsan el akarja innen vinni, – csak azért, hogy megszabadítsa annak a barna ebnek a társaságától; nem magáért és nem neki magának; mert ha egyszer kint lesznek innen, akkor az utaik örökre elválnak. Házasság, boldog és tiszta együttélés egy életen át, egymás tisztelete és megbecsülése közöttük többé el nem képzelhető. Hutchinson kénytelen volt igazat adni neki.

…Középen állt a nagypalota, melyet Bayazid szultán építtetett. Itt lakott a szultán; itt voltak a tanácskozó- és fogadótermek is. Balra tőle a szeráj, ahol az asszonyok laktak. És jobbra tőle a Nazulla Khan egykori palotája, melyet a nagy Szelim szultán építtetett négyszáz évvel ezelőtt, A rózsakert. Maga a híres rózsakert a palota háta mögött volt. Előre, az ucca felé a palota keveset mutatott; tömegelosztásában nem volt se monumentalitás, se grácia. Amiben mind a kettő kibontakozott s tündökölt, az az óriási, belső udvar volt. Az udvar közepén nagy fürdőmedence állott szökőkutakkal és márványpadokkal. Az udvart árkádos, nyitott folyosó fogta be; a hatalmas ívek nehezen és mégis súlytalanul, szinte libegve pihentek a porfíroszlopokon; az oszlopfejek faragása olyan gazdag volt és művészi fegyelemmel mégis annyira összetartott, hogy úgy tetszett, mintha a porfíroszlopok virágba szökkentek volna, hogy a nehéz ívek egy virágcsomón lebegjenek. A falaknak nemes fehér és fekete márvány játékos elosztása adott nyugodt derűt; néhol aranyozott reliefek voltak rajta: nagyon egyszerű indamotívumok vakmerő variálása aranyozott arab betűsorok körül.

A szobák közül néhány európai – másodrangú– bútorral volt berendezve; a többi szoba kerevetei, alacsony, kis asztalai, szőnyegei és párnái a legszebbek voltak, amit a kelet produkálni tud. Genevievenek némi fejtörést okozott, hogy az ezeregyéjszakai palotának melyik részét foglalja el, annyival inkább, mert a nehéz külső kapukon kívül és egy belső kapun kívül, amely egykor az asszonyok lakórészét választotta el a palota többi részétől, a palotában egyáltalán nem voltak ajtók. A szobákat díszes, nehéz függönyök választották el egymástól. Végre kikereste a palotának egyik sarkát. Itt olyan hálószoba volt, a melynek legalább egy behajtható ajtaja volt. Az ajtó csupa áttört, könnyű, díszes faragás volt ugyan, egészben inkább dísz mint ajtó, de egy brokátdarab és zárólánc segítségével át lehetett alakítani valamivé, ami ajtóra hasonlított. Itt a közelben kapott szobát Theodora is és az angol inas is, akit Genevieve kölcsönkért lord Rosslyntől. Nem messze volt a Niemayer doktor szobája, aki Genevieve sürgető kérésére elvállalta, hogy a titkár és tolmács hivatalos – de fizetéstelen – minőségében elkíséri Genevievet a rózsakertbe. Volt még egy európai bútorokkal berendezett szalónféle és egy keleti berendezésű óriási terem, melyet Genevieve ebédlőnek jelölt ki és amelynek ablakai egyik oldalon az árkádos udvarra néztek, míg a másik oldalon ajtókkal nyíltak egy óriási teraszra a kert felé. Mindez a palotának csak egyik emeleti sarka volt; de ahhoz az aránylag kis részhez is nagy személyzet kellett. Ennek a személyzetnek – arab szakácsnak, afgán kapusnak, perzsa kertésznek, örmény kuktának és más effélének – az összeválogatásával Genevieve nem sokat törődött és az egészet rábízta az angol inasra, abból a feltevésből indulván ki, hogy bármilyen gondot fordítana is a kiválasztásukra, rövid idő múlva úgyis Mahmud Alinak engedelmeskednének. A ház, az udvar és a kert teljes rendben volt, mert Mahmud Ali már tegnap száz emberrel súroltatott, söpörtetett és takaríttatott végig mindent. Így, mikor este a nagypalotából az a kérdés érkezett, hogy őfelsége átjöhet-e, Genevieve azt üzente vissza, hogy hogyne, legyen szerencséje, nagyon fog örülni. Mahmud Ali átjött; a függő folyosó innenső végénél az angol inas fogadta és alázattal elkalauzolta a teraszos nagyteremig, ahol egy alacsony asztal körül szőnyegeken és párnákon elhelyezkedve lady Sylviát, lord Rosslynt és Niemayer doktort találta. Genevieve elébe ment és az ajtónál fogadta. Mikor belépett, a többiek is felálltak. Mahmud Ali nem mutatott meglepetést, csak egy futó tekintettel jelezte Genevievenek, hogy a cselfogásait kimeríthetetleneknek tartja.

– Aki igazán jóbarátom, – mondta Genevieve mosolyogva, – az már első este megörvendeztet azzal, hogy megnézi, hogy érzem magam új lakásomban.

Lord Rosslynt nehéz volt rávenni arra, hogy eljöjjön, de Genevieve-nek lady Sylvia segítségével sikerült meggyőznie arról, hogy nem adhat neki hatékonyabb pártfogást, mint ha hiányos meggyőződéssel ugyan, de maga is demonstrálja, hogy az elköltözését egyszerű lakáscserének veszi, hogy korlátlan úrnőnek tekinti a saját házában, akihez bárki elmehet, ha engedelmet kap rá, vendégként, de akinek a házában a vendég jogaival a vendég minden kötelessége együtt jár. Lord Rosslyn tehát minden erejének teljes megfeszítésével produkált egy korrekt üdvözlést, aztán résztvett a keleti architektúráról megindult érdekes beszélgetésben, sőt később animált eszmecserébe ereszkedett Mahmud Alival a népszövetség konstrukciójának a hibáiról is. Lady Sylvia annyira ment a bátorságban és az elfogulatlanságban, hogy a keleti architektúráról való beszélgetés során hirtelen elhatározással azt mondta: nagyon szeretetreméltó őfelségétől, hogy Genevievenek lehetővé tette, hogy a követségen való kényelmetlen lakása helyett, azt az időt, amelyet még itt tölt, ebben az ezeregyéjszakai palotában töltse. Hölgyek is, urak is, esti ruhában voltak, és bár a puha párnákon való ülés kényelmetlen és zavaró volt számukra, egy vidáman csevegő, előkelő esti társaság képét mutatták. Mahmud Ali volt az egyetlen, aki díszes keleti ruhájában, maga alá szedett lábakkal kényelmesen ült a párnákon. A Genevieve mosolygó tekintetéből az első másodpercben azt a kérdést olvasta ki: most meglátjuk, gentleman vagy-e? Időről-időre újra magán érezte a Genevieve kérdő tekintetét, mindent megtett, amivel a Genevieve megelégedésére és dicséretére rászolgálhatott és a búcsúzásnál úgy érezte, hogy Genevieve a jókedvű mosolygását elismerésnek és dicséretnek szánja… Mikor Mahmud Ali parancsára száz ember fogott neki, hogy tisztára súrolja és tisztára söpörje a rózsakertet, a nagy bazárban egy félóra múlva arról beszéltek, hogy Mahmud Ali elválik a feleségétől és a rózsakertet új királynéja számára rendezteti be. Másnap már azt is tudták, hogy Genevieve beköltözése összefüggésben van a Ronald szabadulásával és általában olyan informáltaknak mutatkoztak, hogy bármilyen nyomatékosan ismételte Niemayer doktor Genevievenek, hogy keleti városokban a magánéletnek nem lehetnek titkai, mert az utolsó teherhordónak is feltűnik a legkisebb változás, mert mindenki mindenki iránt érdeklődik és mindenki mindenkinek mindent elbeszél, Genevieve mégis azzal gyanúsította Mahmud Alit, hogy a különböző hírek gyors terjesztésében neki is része van, mert kedvelt alattvalóit hozzá akarja szoktatni egy olyan gondolathoz, amelynek megvalósítására legalább is ő nagyon komolyan törekszik. Genevieve-et ez a gyanúja különböző elhatározásokra vitte. Ha Mahmud Ali hozzá akarja szoktatni kedvelt alattvalóit egy nagy változáshoz, ő nem fogja megkönnyíteni Mahmud Alinak ezt a feladatot, sőt mindent megtesz arra, hogy megnehezítse neki.

Ettől fogva minden délelőtt és minden délután kisétált vagy kilovagolt. A kilovagláshoz nem keresett fel elhagyott utakat, hanem végiglovagolt a város legforgalmasabb uccáin és pedig a legfeltűnőbb lovaglóruhában férfimódra ülvén a nyeregben. A sétáin mindig gondosan megállt egy-egy mecset előtt és alaposan megvizsgálta építészeti szépségeit, és mindennap felkereste a nagy bazárt, elfogulatlanul belemosolyogva abba a nagy tömegbe, amely körülötte támadt és különös édességgel belemosolyogva a lefátyolozott nők sötét szemeibe, amelyekről feltételezte, hogy dühtől villogva kísérik minden mozdulatát.

A követségeken Genevieve lakáscseréje szintén nagy feltűnést keltett és a hölgyek első meglepetésükben hajlottak arra a felfogásra, hogy Genevievevel minden érintkezést meg kell szakítani. De amikor értesültek róla, hogy lady Sylvia és lord Rosslyn már első este vendégei voltak, még pedig Mahmud Alival együtt, akkor ez a hajlandóság bizonyos lelkes liberalizmusnak adott helyet. A hölgyek sietve és csoportosan látogatták meg Genevievet. El voltak ragadtatva ezeregyéjszakai palotájától, és ki-ki a temperamentumához képest több-kevesebb diszkrécióval közölte Genevievevel, hogy ő rá milyen messzemenően számíthat. „Mit habozik, Genevieve,” – mondta egy ábrándos szőke, – „királyné lesz! – Mahmud Ali sokkal inkább király, mint az angol vagy olasz. Legalább udvari élet lesz itt, és nem lesz ez az Asztarabad olyan szörnyű unalmas. Ha engem kérne Mahmud Ali, holnap elválnék az uramtól, – nem igaz? – hát van férfi, akiért érdemes egy ily ezeregyéjszakai szultánt elutasítani?” A többiek nevettek, és mindnyájan egyetértettek abban, hogy Asztarabad mingyárt nem lenne unalmas, ha itt udvari élet lenne. Genevieve a hölgyeknek ezt a liberalizmusát arra használta fel, hogy mindennap – délután, de ha csak lehetett este – táncot rendezett. Az esti táncoknál szélesre kinyittatta az uccára néző ablakokat; mindent megtett, hogy a pezsgőfogyasztást emelje és hogy a kivágott esti ruhában sétáló és táncoló nőket az uccáról is lehessen látni.

Egy-két nap múlva megérkezett Habibullah Khan a Beni Aribihoz tett kirándulásáról. Most még óvatosabban és még rejtelmesebben vezettette be magát Genevievehez. Először is pénzt adott át neki. „Mi ez?” – kérdezte Genevieve meglepetve. „Eladtam a tevét” – felelte Habibullah Khan, – „most már nem lesz rá szükségem”. „De hiszen ez több, mint amit én adtam” – mondta Genevieve. „Drágábban adtam el, mint ahogy vettem” – felelte Habibullah Khan. Teveháton és a Beni Aribi sátraiban szorgalmasan tanult franciául és meglepő haladást tett. Rettenetes kiejtéssel ugyan, de hosszú mondatokat tudott összefüggően elmondani és Niemayer doktor segítségével egész közölnivalóját franciául adta elő. A közölnivalója az volt, hogy szörnyű dolgokra jött rá. Az az alvilági gonoszság, amely Genevievet rákényszerítette, hogy ide költözzék, még sokkal istentelenebbül gonosz, mint ő hitte volt. Egyelőre csak annyit mondhat, hogy azon az emlékezetes estén, mikor Ronald golyója leterítette Hasszan Beni Aribit, azon az estén tehát a Beni Aribi egyetlenegy embere se volt Asztarabadban. Hogy kik voltak ott a tűz körül, azt nem tudja. A sejtéseiből pedig nem árul el semmit, mert hátha a sejtései nem igazolódnak és mert az az alvilági hatalom, amely ellen harcolnak, túlságosan korán értesülhetne bizonyos dolgokról, amelyeket jobb előle egyelőre elrejteni. Annyit azonban mondhat, hogy a Beni Aribit az a közlés, hogy valóban hasznos szolgálatokat Genevieve hajlandó ezerötszáz, sőt kétezer angol fonttal is megjutalmazni, ez a közlés tehát, amelyre ő magát felhatalmazottnak érezte s amelyhez kéri Genevieve utólagos jóváhagyását, egyszóval ez a közlés a Beni Aribit egészen lázba hozta. A Beni Aribi most a Wadi Mahir-ból közelebb vonult Asztarabadhoz és Habibullah Khan reméli, hogy a napokban olyan vadászatra indul velük, amelyről értékes zsákmánnyal térhet vissza.

Genevieve hálás elragadtatással ragyogott rá a fiatal költőre, de nagyon szórakozottan hallgatta. Ez az egész Beni Aribi dolog elveszítette a jelentőségét, ő másra akarta most ennek a lovagias fiatalembernek a tehetségeit felhasználni. Megköszönte neki ezer köszönettel és örök hálával a szíves fáradságát, de új kérést intézett hozzá. Mi az: kérés? Habibullah Khan számára minden kérése parancs. Az az alvilági gonoszság, amellyel szemben állnak, most hozzá akarja ezt a várost és ezt az országot szoktatni ahhoz a gondolathoz, hogy az uralkodója szakít minden régi és tisztes megszokással és mindennel, amit itt – jogosan – a jó erkölcsök biztosítékának tartottak. Bizonyos, hogy az asztarabadi nép már amúgy is megbotránkozott azokon az orgiákon, amelyeknek a zaja innen kihallatszik az uccára. Ha az asztarabadi tömegekben ezt a megbotránkozást haraggá lehetne felgyújtani, haraggá a szultán szándékai ellen, haraggá Genevieve ellen, a szemérmetlen asszony ellen, aki szégyenkezés nélkül és kihívóan hordja körül fátyolatlan arcán a nyugati romlottságot… szóval ezen a hangon, – ha így valahogy fel lehetne gyújtani az asztarabadi nép haragját, akkor Mahmud Ali kénytelen lenne az egész tervet feladni. Habibullah Khan semmiképpen sem akarta vállalni azt a feladatot, amelyet Genevieve így neki szánt, de a Genevieve sürgetésére és könyörgésére végül igent mondott. Másnap déltájban így Genevieve Niemayer doktorral elindult a nagy bazárba. A bazár bejáratánál egy kávéházban – az uccára kirakott asztaloknál – ott ült Habibullah Khan néhány olyan barátjával az egyetemről, akiknek a régi erkölcsökhöz való ragaszkodását ismerte. Genevieve Niemayer doktor társaságában elvonult a szigorú fiatalemberek előtt, rájuk mosolygott, karját a Niemayer doktor karjába fűzte és bement vele a legelső üzletbe, egy örmény selyemruhakereskedőhöz, akinek a boltja még annyiban hasonlított egy európai üzlethez, hogy széles ablaka volt a kávéház felé. Az ablak előtt és az ajtó előli rögtön összegyűlt néhány ember, és a tömeg már csak azért is gyorsan szaporodott, mert Genevieve ruhát próbált a boltban. A bolt elrekesztett hátsó részében felvett egy aranyvirágos nehéz selyemköntöst vagy egy habos, könnyű, kimono-féle ruhadarabot, azután kijött, hogy Niemayer doktortól megkérdezze, mi a véleménye.

Niemayer doktor félszemmel, aggódva figyelte a kint egyre dagadó tömeget és nem szerette az egész színielőadást. Lassanként Genevieve is türelmetlen lett. Mi lesz már odakint? Végre észrevette, hogy a Habibullah Khan amúgy is hosszú alakja a tömeg mögött felemelkedik egy kávéházi székre és hallotta, amint haragos barátai kiáltásokkal követelnek meghallgatást számára. Genevieve segíteni akart neki és érdeklődve állott ki az üzlet ajtajába. Ha a felháborodás megkezdődik, akkor az üzlet hátsó ajtaján gyorsan kisiklik majd abba az uccába, ahol a rendőrség van. Egyelőre várni; állni; nem félni; felháborítónak lenni. Habibullah Khan átnézett a tömeg feje felett Genevieve felé és Genevieve egyszerre azt látta, hogy szép, barna arcán hirtelen a tehetetlen lemondás kifejezése jelenik meg és hogy le akar lépni a székről. Genevieve könyörgő pillantást küldött feléje. Habibullah Khan nem hajtotta végre a lelépés mozdulatát, de az arca még mindig elkényszeredett bátortalanságot mutatott. Genevieve könyörgő, esedező, sürgető pillantásokat küldött feléje, kétségbeesett mosolygással hipnotizálta bele abba, hogy emelje fel a fejét, emelje fel szónoki mozdulatra a kezét – így jó; – ezért egy hálás, egyetértő, szemet behunyó bólintás jár ki, – nyissa ki végre a száját és kezdje az ő szemérmetlenségét és romlottságát ostorozni. Habibullah Khan elkeseredetten beszélni kezdett. Genevieve maga mellé intette Niemayer doktort, hogy fordítsa:

– Fátyolatlan arcú asszonyok járnak az uccáinkon. Mi közünk hozzájuk? A szemérmetlenségük nem bennünket aláz meg és a romlottságuk nem minket ront meg. De mit szólnának hozzá az őseink, ha feltámadnának és azt látnák, hogy Szelim szultán palotájában olyan asszony lakik, akinek fátyolatlan arcába mindenki belebámulhat…

Nagyon jó, bólintott Genevieve. Ekkor azonban az idáig kíváncsian figyelő tömegből egy közbeszólás hangzott el. A közbeszólást viharos nevetés követte és rögtön utána egy másik közbeszólást ugyanaz a harsogó derültség. Az első közbeszólás az ősökre vonatkozólag ez volt:

– Nem szólnának semmit, mert ők is belebámészkodnának (tudniillik a fátyolatlan asszony arcába).

A második közbeszólás:

– Mit szólnának hozzá (tudniillik az ősök), hogy a Szelim palotájában lakik? Szeretnének vele lakni (tudniillik a fátyolatlan asszonnyal).

Habibullah Khan összeszedte az erejét:

– Vége a feleségeitek tisztességének, ha nem lázít fel benneteket az a gondolat, hogy olyan asszony, aki szemérmetlenül végighordozza az arcát minden férfi előtt, mint az ucca lányai, itt királyné lehet.

– Ha te király lennél, te nem vennéd el? – kérdezte egy vastag hang.

– Én igen, – válaszolt rögtön egy másik.

– Én is, – kiabálta egy csomó ember.

– No, mondd csak tovább, – szólalt meg újra a vastag hang, – hát kéne neked, igen vagy nem?

Habibullah Khan megtört pillantást vetett Genevievere. Genevieve lázas jelbeszéddel biztatta, de a fiatal költő nem bírta tovább. Olyan elpittyedt gyerekszájat csinált, mintha el akarná sírni magát, egy tehetetlen és bocsánatkérő mozdulatot küldött Genevieve felé, lelépett a székről és hosszú lépésekkel, sietve hagyta ott meglepett barátait is. Az összeomlás teljes volt és tragikus, mert meg kellett értenie, hogy nem a közbeszólások hallgattatták el, – az ilyen közbeszólásokkal azelőtt könnyen elbánt volna – hanem az a belső hang, hogy hazudik. A fátyoltalan asszony Isten legszebb ajándéka annak, akinek hajlandó a felesége lenni, és ha a régi erkölcsök szemben állnak a fátyoltalan asszonnyal, akkor nyilván a régi erkölcsöknek kell pusztulniuk.

A Habibullah Khan siető távozására a tömeg vigan röhögött és most egész figyelmét újra Genevieve felé irányította. De Genevievenek semmi kedve se volt rá, hogy a színielőadást folytassa. Sietve átöltözködött és a Niemayer doktor társaságában a hátsó ajtón át elhagyta a boltot.

– Nem értem, – mondta ingerülten. – Nem értem. Mondja, Niemayer, mi volt ez? Azok a közbeszólók talán a Mahmud Ali emberei voltak?

– Dehogy voltak, asszonyom. És az egész tömeg a pártjukon volt.

– Nem értem. Vagy értem? Azt hiszi, Niemayer, hogy ez ugyanaz, mint a törzsfőnökök öröme ott kint a pusztában, hogy rádió-készülékeket kaptak ajándékba?

– Persze, hogy ugyanaz.

Genevieve úgy elszomorodott, mintha a tiszta, régi erkölcsök romlása az ő személyes veresége lenne. De annak a fanyar bosszúságnak az okával, amelyet önmaga ellen érzett, teljesen tisztában volt. Haragszik magára, mert meg akarta csalni magát. Hiszen ő mindezt világosan látta eddig is. Az asszonyok ebben a városban még fátyolosan járnak, de a fátyol mögül a sötét szemek nem haraggal, hanem irigységgel néznek fátyoltalanul járó testvéreikre. Féltucat mozi van a városban; amerikai filmeket mutatnak be; az ismert mozi-starok itt éppen olyan népszerűek, mint New Yorkban. Minden mozi zsúfolva van; egyszer Ronalddal betévedt a féltucat közül a legszegényesebbe. Hosszú négyszög volt a nézőtér; a vászon – valami ismeretlen okból – a hosszú négyszög utolsó negyedénél volt keresztbe kifeszítve. És itt – mind a kettejük elálmélkodására – azt találták, hogy a vászon mögött is vannak nézők; a földön kuporgó emberek, teherhordók és más effélék, akik olyan keveset tudnak fizetni, hogy csak ez jár ki nekik; akik a számukra fordítva megjelenő felírásokat akkor sem érthetik, ha tudnak olvasni, akik nem értenek semmit a képek suhanásából, de akik pénzt adnak azért, hogy csak láthassák a képek suhanását. És erről a városról hihette ő, hogy fel lehet lázítani azzal, hogy a királya egy fátyolatlan asszonyt akar feleségül venni? A fátyol ma még ott van az arcokon, de holnap le fog hullni. Talán éppen azon a napon hullna le, amelyen a király egy fátyolatlan asszonyt venne feleségül. Ki tudja, hány asszony vár itt arra, hogy a király adjon példát minden férjnek és a királyné minden asszonynak? De hiszen ő mindezt eddig is látta. Mikor a Ronald elfogatását követő napokban az utcán vagy a bazárban csoportosulás támadt körülötte, ő csalhatatlanul érezte és pontosan látta, hogy az emberek érdeklődése nem haragosan rosszindulatú, hanem jóindulatúan kíváncsi. Miért akarta tehát megcsalni önmagát? Kényelmesebb lett volna, ha külső segítségben is reménykedhetett volna ahelyett, hogy csak magában bízhatik. És egy kissé félrevezette az, ami a Hotel Royal előtt történt akkor, amikor Ronald lelőtte az uborkaorru pimaszt. És az, hogy utána az utcákon haragosan üvöltött a tömeg. Valóban haragosan üvöltött? Nem csak a Kücsük Szaid kutyái utánozták a tömegüvöltést, mint Zuboly az oroszlán-bömbölést? És az a tánc ott a tüz körül a Hotel Royal előtt és az őrjöngő forgás a villogó kardokkal: megbízható és hiteles fanatizmus volt az, vagy színjáték a be nem avatottak számára éppen úgy, amint egy örmény selyemkereskedő boltjában ő színjátékot játszott ma – igaz, kevés sikerrel – a jó asztarabadi népnek?

Genevieve haraggal gondolt a követekre és a követségi emberekre, mert a legnagyobb részük kísérletet se tesz arra, hogy megtanulja ennek az országnak a nyelvét. Igaz, egy-két év múlva elhelyezik őket innen. De ha jól tudnák az ország nyelvét, nem élnének olyan idegenül az országban és nem állnának megértés nélkül az ország életével szemben, mint ahogy állanak így, amikor egy újság megértésében – ha már egyszer tudni akarják, mi van ezekben a kacskaringós betűkkel nyomott újságokban – a dragománjaikra vannak utalva. Mit lehet várni tőlük? Semmit. Genevieve egész nap nyugtalan és ingerült volt. Estére nem várt vendégeket és amikor besötétedett, az uccai ablakokon át sokáig hallgatta a város esti életének a zaját. Kiáltások és sikoltások hallatszottak, érchúrok pengése és a csörgő dob pergése. Szűk uccákban, gőzös szobákban félig meztelen lányok táncolnak kimeredt szemű férfiközönségnek. Még szűkebb uccákban, uccára nyíló ajtókban, függönytelen odvakban, piszkos takarón, meztelen lányok várnak éjszakai látogatókra, és a szűk odúnak néha akkor sincs függönye, ha már a látogató is ott van. Más uccákban, más pároknak, sokkal ocsmányabb összeállításban, még az odu se kell, mert a meztelen föld is jó és elég a magas fekete-kék ég magas és türelmes takarója. A levegő tele van zsíros ételgőzzel és éles füszerszagokkal; de a rózsák és a pálmák is most lélekzenek a legmélyebb lélekzetvétellel; állati kigőzölgés és virágillat keveredik össze és tölti be a levegőt fel a magas fekete-kék égig.

– Tudja, hogy ez a maga fővárosa igen ocsmány egy város? – mondta Genevieve ingerülten, amikor Mahmud Ali később megérkezett.

A szultán az első másodpercben nem értette, mire vonatkozik ez a haragos kifakadás, azután elmosolyodott:

– Kelet, asszonyom. A forró keleti vér.

– Itt minden látszat és csalás. Csalás, hogy emberek többször térdelnek le naponta akár nyilt uccán is és ájtatosan imádkozást produkálnak. Csalás, hogy szertartásos mosdásokat végeznek minden lehető és lehetetlen alkalommal, mert egy rendes fürdőszoba többet érne tíz szakrális öblögetésnél, és a vallási szabályokba ütköző tisztátalanság ellen a leghatékonyabb rendszabály az lenne, ha nem utasítanának el minden szappant azon a hazug címen, hogy állati zsír van benne.

– És mi hazug még?

– Hazug még a túlvilágba vetett hit is, mert a férfiak jelentékeny része a paradicsomot itt igazában úgy képzeli el, hogy a hurik ott hímneműek lesznek.

– Mi hazug még?

– Hazug a nők fátyla, mert a férfiak már nem is kívánják és a nők meggyőződés nélkül viselik.

– Ez igaz. A nők meggyőződés nélkül viselik és egy szép napon levetik. Például azon a napon, melyen olyan királynét kapnak, aki nem hord fátylat.

Genevieve meghökkenten nézett Mahmud Alira. Ilyen jól értesül minden lépéséről? Gondolatokat olvas ez az ember? Mahmud Ali elmosolyodott:

– Nagy változások készülnek itt asszonyom és ha érdeklődik irántuk, majd beszélgethetünk róla. De addig is: hallom, hogy a nagybazárban járt és keleti ruhák iránt érdeklődött.

Genevieve összeszedte magát. Ha Mahmud is tudja, hogy mi történt délelőtt a bazárban, akkor neki minden nyugalmára és éberségére szüksége van. Derülten bólintott egy közömbös igent.

– A nagybazárban szép holmi is akad néha – mondta Mahmud Ali, – de ami igazán szép, az nem jut el oda, már csak azért sem, mert ötven vagy száz év óta nem is csinálják. Eddig nem mertem terhelni önt ilyesmivel, de most, hogy az érdeklődését láttam…

Összeütötte a két tenyerét. Az angol inas kinyitotta az ajtót és a szultánnak két arab szolgája mély hajlongásokkal női ruhákat hordod be Genevieve elé. Genevieve idegenkedve nézte a selyemnek, bársonynak és brokátnak tarka halmait maga előtt. A szultán kérésére azonban a kezébe vett előbb egyet; azután még egyet, azután még egyet. Nem lehetett ellentállnia: ezek a ruhák valóban elragadóak voltak. Arannyal hímzett köntösök, csillogó drágakövekkel díszített palástok és fejékek, selyemfonállal kivarrott női mellények, habos ingvállak – a legnemesebb anyag, évekig tartó munka, merész fantázia és művészi ízlés kellett hozzá, hogy egy-egy darabot létrehozzon.

– De hiszen ez kínai, – mondotta Genevieve meglepetten, egy aranyhímzéses nehéz köntöst fölemelve.

– A másik is, a bíborszínű.

– Hogyan kerülnek rá az arab betűk?

– A nyersanyagot idehozták, itt ráhímezték az arab betűket, az egészet újra elküldték Kínába, hogy a hímzést ott fejezzék be. Valamelyik ősöm örömet akart szerezni annak az asszonynak, akit szeretett.

Genevieve letette a nehéz selyemköntöst. Mahmud Ali gyorsan tovább beszélt:

– Gondoltam, hogy ez feltűnik önnek és feltételeztem, hogy érdeklődik majd egy-két váza iránt is, amely hasonló módon készült és amely egyetlen a maga nemében.

Behozatott és Genevieve elé tétetett három vázát. Mind a három kétségtelenül kínai volt, mind a három a kínai művészet egy-egy remeke és mind a hármon aranyos arab betűk fonódtak a kínai művész ornamensei köré. Genevieve gyöngéden emelte fel egyiket a másik után, hogy egy véletlen karcolással meg ne sértse a tündöklő mázat, amelyet száz évekkel ezelőtt Kínában égettek rá az arab művész és a kínai művész munkájára, hogy azután a hosszú karavánutat megtett vázát megint hosszú hónapokig tartó karavánúton hozzák gyöngéden és óvatosan ide vissza.

– Ez nagyon szép, – mondta őszintén.

Mahmud Alinak ragyogott az arca.

– Tartok tőle, – mondta futó meghajlással – hogy ha megkérném, fogadja el tőlem ezeket a holmikat hódolatom szerény jeléül…

Genevieve megmozdult.

– …tartottam tőle, hogy visszautasítaná. De arra talán szabad megkérnem, hogy addig, amíg itt lakik, – szabad akaratából, a maga uraként, de mégis országunk vendégeként – tűrje meg ezt a holmit a házában. Egy keleti házat otthonosabbá tesznek az ilyen tarkaságok; talán még azt is elérik, hogy megbocsásson ennek az országnak a sok fogyatkozása közül egyet-kettőt. És egy-egy ruhát talán kedve lesz fel is próbálni. Ezeket a ruhákat a királyi kincstár őrizte; és csak királynék viselték őket. Ha kedve támad rá, hogy egyet felvegyen, akkor a ruhához ezek is hozzátartoznak.

Fölemelt maga mellől egy kovácsolt vasból készült kazettát, amelyet egyik szolgája hozóit be, kinyitotta és a tartalmát Genevieve elé öntötte. A kovácsolt kazettában ékszerek voltak. A gyöngysorok és gyémánt agrafe-ok nem tettek különös hatást Genevievere, de néhány arany nyaklánc, függő és karpánt barbár színpompájának nem tudott ellentállni.

– Mi ez? – kérdezte meglepetve. – És ez?

– Perzsa munka, a szasszanida királyok idejéből. Azt hiszem, a legszebb, amit a kelet ezen a téren produkált. Ha érdekli, holnap tízszer ennyit hozok; most csak mutatót hoztam minden korszakból.

Genevieve elszörnyedve tiltakozott és semmiképpen nem akarta tűrni, hogy Mahmud Ali a mutatóba hozott ékszereket itthagyja. De Mahmud Ali ezt a beleegyezést különös kegyként ellentmondást nem tűrően kérte a maga számára és mikor Genevieve azt mondta, hogy már csak a felelősséget se vállalhatja ezekért a kölcsönbe felajánlott, nagyon nagy értékű ékszerekért, akkor könnyű kézlegyintéssel felelte:

– A hálószobájában van egy faliszekrény asszonyom. Zárja be oda ezt a kazettát, ott biztos helyen lesz. Nálunk aránylag igen jó a közbiztonság; és ezt a házat is jól őrzik.

Genevieve meglepetve figyelt fel arra, hogy Mahmud Ali olyan jól tudja, hogy az ő hálószobájában egy faliszekrény van és arra a megnyugtató közlésre is, hogy ezt a házat olyan jól őrzik. De nem volt alkalma rá, hogy a meglepetésének kifejezést adjon, mert Mahmud Ali elébe tolta a kovácsolt vaskazettát és mint aki ezt az ügyet teljesen elintézte, egészen másról beszélt.

– Mostanában sokat gondolkozom egy megjegyzésen, amit öntől hallottam, asszonyom. Egészen mellékesen, egy futó mellékmondatban ön azt mondta egyszer, hogy önök – tudniillik önök nyugatiak – egészen mást értenek szerelem alatt, mint mi. Feltételezem, hogy olyan okos asszony, mint ön, nem gondolt valami aszketikus ideálra és holmi testetlen szerelemre, mikor ezt mondta. De ha nem erre gondolt: hol látja ön az esszenciális különbséget a kelet és a nyugat között, holott a házasságtörés a nyugaton gyakoribb, mint a keleten, holott a válás nyugaton éppen oly gyakori, mint itt és a nők szabadsága már kétségtelenül szabadossággá kezd lenni.

– A különbség mégis a nők szabadságából ered. A nő szabadon választ; és a nyugatnak az ideálja, – amely felé válópereken vagy új házassági törvényeken és a nők szabadosságán át törekszik – mégis a házasság egy nőnek és egy férfinak a szövetsége. Ez a szövetség nem csak a nemi hűségre vonatkozik, hanem jelent, vagy legalább is kell, hogy jelentsen, tökéletes barátságot, rendíthetetlen bajtársi hűséget, az érdekeknek és a gondolkozásnak teljes harmóniáját. Hűséget csak hűségért lehet kapni, szeretetet csak szeretetért, – ez a lényeges. Hogy egy ellenpéldával illusztráljam, mire gondolok: maga bizonyosan tudja, hogy nemcsak ezer évvel ezelőtt, hanem ötven és húsz évvel ezelőtt is ezek a hárembe bezárt asszonyok itt a keleten nemcsak kíváncsian várták az idegen hódítót, aki elfoglalta a várost, hanem a hódító csapatok néha megijedtek attól az új rohamtól, amely ellenük a már elfoglalt városban megindult: a háremek felszabadult lakóinak a rohamától. Vannak angol ezredek, amelyek furcsa memoárokat adhatnának ki idevonatkozó tapasztalataikról.

– Azt hiszi, – kérdezte Mahmud Ali csendes mosolygással, – hogy a nyugati asszonyok inkább meghalnának, semhogy a hódítónak engedelmeskedjenek?

– Nem. Sokan nem. De vannak olyanok, akik inkább meghalnának.

– Azért, mert úgy szeretik a férjüket?

– Azért.

– És a férjeik megérdemlik ezt a hűséget?

– Vannak, akik megérdemlik.

– A férfiak is ugyanígy megtartják hűséget?

– Vannak, akik ugyanígy megtartják.

Mahmud Ali futóan elmosolyodott, azután elgondolkozva nézett maga elé.

– Igen, – mondta tűnődve – az nagy baj, hogy a keleti asszonyokkal alig lehet egy értelmes szót váltani. Azt hiszem, a férfi hűsége ott kezdődik, ahol egy asszonnyal éppen úgy el tud órák hosszat beszélgetni, mint férfibarátaival. Nem gondolja, – kérdezte hirtelen, – hogy egy keleti férfi, ha egyszer ilyen tapasztalatok új emberré tették, akkor éppen olyan hűséges tudna lenni, mint egy nyugati férfi? Soha nem hittem, – folytatta válaszra nem várva és indulatosan, – hogy én valaha arra vágyódjam, hogy egész életemben hű legyek egy nőhöz és ne akarjak ismerni más nőt kívüle. Nem gondolja, hogy én rá tudnék szolgálni a maga szerelmére és hűségére? Genevieve, – Genevieve, – Genevieve!

Genevieve nyugtalankodva hallgatta a kérdéseit és különösen a kérdéseinek a vágyódó és könyörgő hangját. Nem szerette ezt a váratlan nyugati szelídséget és elérzékenyülést, mert erre a hangra sokkal nehezebb volt felelnie, mint a követelődzésre és fenyegetődzésre. Mahmud Ali szerencsére nem sokáig bírta ezt a hangot, mert háromszoros felkiáltásával egyidejűleg Genevieve keze után nyúlt és meg akarta ölelni Genevievet. Genevieve egy gyors mozdulattal visszalökte, a kis csengő után nyúlt, amely előtte volt az asztalon és megrázta. Az angol inas belépett, és Genevieve hideg italokat hozatott vele. Mikor Mahmud Ali később elment, Genevieve nem tudott ellenállni a kísértésnek. Felpróbált néhány ruhát azok közül, amelyeket Mahmud Ali otthagyott, – egy fejdíszt, – néhány barbár pompájú ékszert. Nézte magát a tükörben. – Olyan vagyok, mint egy keleti bálvány, – gondolta. Eszébe jutott, amit az ábrándos szőke mondott neki arról, hogy ő rögtön elválna és hogy nincs férfi, akiért egy asszonynak érdemes lenne egy ilyen keleti királyt és szultánt visszautasítani. Sokáig nézte a maga bálványképét a tükörben, azután lerakta a bálványdíszét s rámosolygott arra a Genevievere, aki újra ránézett a tükörből. A szíve megmelegedett attól a nyugodt felelettől, amelyet most az ábrándos kis szőke kérdésére adott. Van-e férfi, akiért érdemes ezt a királyt és szultánt, vagy a világ leghatalmasabb és legszebb szultánját és királyát visszautasítani? Egy ilyen férfi bizonyosan van: Ronald.

Azok a hírek, amelyeket Genevieve – többnyire Niemayer doktor útján – a Ronald lázas tevékenységéről hallott, kevés jót tudtak jelenteni és kevés jót ígértek. Ronaldnak, sőt Hutchinsonnak is minden lépését követték a Kücsük Szaid pontos szimatú ebei, és ha Ronald vagy Hutchinson a városból kilovagolt, akkor ráadásul még egy lovas, vagy tevés század is megjelent, amely véletlenül arra gyakorlatozott, amerre ők jártak. Genevieve könyörgő üzeneteket küldött Ronaldnak, hogy hagyja őt itt; vele egyelőre nem törődjék; ha Ronald egyszer kint van az országból, ő is utána mehet majd. Ronald neheztelése semmit sem enyhült ugyan Genevievel szemben, sőt egyre komorabb haraggá lett, amióta tudta, hogy Mahmud Ali mindennapos vendég a rózsakertben, de azért makacsul ragaszkodott ahhoz a felfogásához, hogy mielőtt az utaik örökre elválnának, neki kötelessége Genevievet kimenteni innen. Az erre való lázas törekvéséről szóló egyhangú és elcsüggesztő hírek között volt egy, amely lényegesen eltért a többi hírtől. Arról volt szó, hogy egy-két nappal ezelőtt a Hotel Royalban megszállott egy feltűnően szép fiatal hölgy; mint lassan kiderült: cserkesz lány, aki egy konstantinápolyi háremben töltötte el gyerekéveit, a törökországi nagy felfordulás után Szabirisztánba került, ahol előbb táncosnő volt, azután egy igen népszerű varietét nyitott. Ez a feltűnően szép fiatal hölgy módját ejtette, hogy előbb Hutchinsonnal, azután Ronalddal megismerkedjék; félreérthetetlen célzásokat tett arra, hogy segítségükre tudna lenni fáradozásaikban, példáját is adta annak, hogy helyi ismeretei és összeköttetései révén hogyan tudná egyengetni az útjukat és egyre félreérthetetlenebbül megmutatta azt is, hogy áldozatkészsége egy váratlanul fellobbant, de ellenállhatatlanul erős érzelemből fakad: Ronald iránt való szerelméből. Ronald kezdettől fogva nagy gyanakvással fogadta a regényes hölgy közeledését; minél izzóbb lett az áldozatkész hölgy szerelme, annál ridegebb lett ő; és amikor a merész amazon egy éjjel váratlanul megjelent a lakásában és udvarias felszólításra nem akart távozni, Ronald azt mondta neki, hogy kihajítja az ablakon, ha rögtön el nem megy. Genevieve nagyszerűen mulatott ezen a történeten és rövid gondolkozás után megállapította, hogy a forróvérű cserkeszlányt Mahmud Ali küldte ki annak a bizonyítéknak megszerzésére, hogy a nyugati férfiak nem tartják meg úgy a hűséget, mint bizonyos nyugati asszonyok képzelik. Genevievenek minden oka megvolt rá, hogy a kísérlet eredményével meg legyen elégedve, de azért úgy érezte, hogy Mahmud Ali rászolgált egy kis bosszúállásra.

Este Mahmud Ali gyümölcsöt szedegetett fel villával és késsel egy kis tányérról. Gyümölcsöt, frissítőket és más effélét most már elfogadott Genevievetől. Genevievenek csak egy futó célzást kellett tennie bizonyos régebbi beszélgetéseikre, és Mahmud Ali rögtön azt a féltékeny és érzékeny kérdést intézte hozzá, hogy reméli, meg van elégedve vele és reméli, azt találja, hogy úgy viselkedik, mint egy gentleman. Genevieve várt erre a kérdésre, de nem felelt rá rögtön. Nézte a Mahmud Ali kezét.

– I… i… igen – mondta azután bágyadt meggyőződéssel.

– Miért mondja ezt ilyen meggyőződéstelen hangon? Talán nem?

Genevieve nézte Mahmud Ali kezét.

– De igen, – mondta meggyőződés nélkül. Mahmud Ali idegesen letette a villát és a kést és idegesen visszahúzta a kezét a gyümölcsös tányér fölül. Türelmetlenül sürgette Genevievet válaszért és Genevieve végre válaszolt neki:

– Maga körülbelül úgy viselkedik, mint egy gentleman, de…

– De?

– De nem olyan, mint egy gentleman.

Mahmud Ali magyarázatot kívánt és hosszú sürgetésre Genevieve megadta a magyarázatot.

– Nézze, itt keleten egy férfi kifesti a szemöldökét és szempilláit, néha az arcát is, továbbá illatos füstölővel szagosítja magát, előbb esetleg el is megy a nyilvános fürdőbe, ha egy nőhöz készül látogatóba. Ehelyett jobb lenne, ha mindennap fürödne bő szappanhasználattal, mindennap borotválkoznék és gondozná kissé a kezét.

Mahmud Ali idegesen dugta el a két kezét, de Genevievenek néhány jókedvű és biztató szavára felderült és a Genevieve rábeszélésére hozzájárult ahhoz, hogy Theodora – minden manikűrök gyöngye, – rögtön gondozásba vegye a körmeit. Theodora, mióta a rózsakertben lakott, türelmetlenül várta, hogy végre egyszer a szultán közelébe kerüljön. Amióta a díszes ruhák, amelyeket Mahmud Ali hozott, a kezelésébe jutottak, azóta régi vágyai izzó türelmetlenséggé lettek és néha úgy érezte, meg fogja ölni Genevievet, aki a szultán egész érdeklődését magának foglalta le. Mikor megkapta azt a felszólítást, hogy jelenjen meg szerszámaival együtt és vegye Mahmud Ali kezét gondozásába, úgy érezte, hogy elérkezett életének a nagy fordulópontjához és megnyíltak számára a nagy lehetőségek. A szultán kezét megindult gyöngédséggel vette a kezébe, vallásos áhítattal vágta le a körmök végeit róla és egy művész ihletével és egy anya odaadásával adta meg a körmöknek a szükséges tiszta körvonalat és a legszebb rózsás fényt. Ha a munkája megengedte, szelíd pillantásokat vetett Mahmud Alira, és a pillantásaiban az a vallomás volt, hogy az erős és bölcs Mahmud Alival szemben ő egy gyenge és tudatlan hajadon. Mahmud Ali minderről nem vett tudomást. Mikor a félkezén a körmök készen voltak, figyelmesen és nem elégedettség nélkül szemügyre vette őket, azután Genevievehez fordult, aki körülöttük sétált és nagyszerűen mulatott Theodórán nem kevésbé, mint Mahmud Alin.

– Ha a másik is készen lesz, – olyan leszek?

– Szó sincs róla, – mondta Genevieve határozottan.

– Mi kell még? – kérdezte Mahmud Ali ijedten.

– Nem mondtam? A szakálla. Egy gentleman mindennap tisztára borotválkozik.

Mahmud Ali ebbe semmiképpen nem akart belemenni, de Genevieve kijelentette, hogy elvben is lehetetlen, hogy európai asszony egy ilyen szakállat az ajka közelébe engedjen.

– Nem igaz, Theodora?

Theodorának megdobbant a szíve és felragyogott a szeme.

– Bocsánat, asszonyom, – mondta lelkesen, – nem. Ellenkezőleg: én sokkal szebbnek találom ezt a férfias viseletet, mint a szörnyű európai divatot, hogy a férfiak a szakállukat is. bajuszukat is borotválják.

Égő tekintetet vetett Mahmud Alira és Genevievenek le kellett ülnie, úgy nevetett.

– Hát gusztus dolga, Theodora, – mondta azután konciliánsan. – Lehet, hogy csak nekem van ilyen előítéletem a szakállas férfiakkal szemben.

– Hivassa át a borbélyt a nagy palotából, – mondta Mahmud Ali Theodorának elhatározottan.

– Minek? – kérdezte Genevieve mézédesen. – Tudja azt Theodora is, hiszen ő nyírja a hajamat. És tudom, hogy szívesen elvégzi, – bármennyire sajnálja is ezt a szép férfidíszt. Igaz, Theodora?

Theodora boldog igennel felelt és elszaladt az ollókért. Mahmud Ali közben meggondolta a dolgot, vissza akart lépni és végül kiegyezett Genevieve-vel nyesett bajuszban és diszkrét Henry Quatre-szakállban. Mikor Theodora készen volt a munkájával, Mahmud Ali elgondolkozva nézte magát a tükörben, amelyet Theodora elébe tartolt, azután Genevievehez fordult:

– Delila, – mondta sóhajtva. – És ha meggondolom, hogy az a Sámson mennyi mindent kapott, míg idáig jutott.

– Csitt! – mondta Genevieve. – Holnap este szmokingot vesz, fehér inggel; azután felveszi a Niemayer-monokliját; és maga is azt fogja hinni, hogy a párizsi opera körül vacsorázik valahol. Azután megtanítjuk egy-két modern táncra – jó, Theodora? – és tökéletes gentleman lesz.

Genevienek másnap este vendégei voltak, de Mahmud Ali megvárta, míg a vendégek elmentek s késő éjjel átjött. Szmoking volt rajta; felpróbálta a Niemayer-monokliját és elfogadta – egy gramofon zenéje mellett – Theodorát tánctanárnak. Gyorsan tanult és jutalmul Genevieve is táncolt vele egy fordulót. Másnap este a mulatság folytatódott. Niemayer doktor is résztvett benne és a következő esték így zavartalanul, sőt igen nagy jókedvben és sok nevetéssel zajlottak le. Theodora reményei állandóan erősödtek, és Mahmud Ali a szmokingban, a Henry Quatre-szakállal és a tangót gyakorolva, majd odaadással táncolva, nem látszott félelmetesnek. De a vidám jámborságnak ez az állapota nem tartott sokáig. Egy este táncközben Genevieve meghökkenten érezte, hogy a szultán két karja rákapcsolódik a testére és ellenállhatatlan szorítással húzza őt magához. Mahmud Ali abbahagyta a táncot; nem törődött Niemayerrel és a szíven döfött Theodorával, a karjába fogta és fölemelte Genevievet és ki akarta vinni. Genevieve rúgott és harapott és a haragos sikoltozásával és egy-két ökölcsapással elérte, hogy Mahmud Ali letette, megfordult és szótlanul elment.

Genevieve dühtől reszketve nézett utána, azután fáradtan és sápadtan nézett Niemayerre. Niemayer is sápadt volt és didergett. A jobb kezében éles tőr volt.

– Mi ez? – kérdezte Genevieve meglepetve.

– Ha ez a… ez az ember még egy másodpercig… megtagadta volna önnek az engedelmességet, én leszúrtam volna.

Kiderült, hogy Niemayer állandóan magánál hordja ezt a tőrt. Jobbnak tartja, mint a revolvert, egyrészt, mert ő rövidlátó és másrészt, mert anatómiai ismeretei lehetővé teszik neki a halálos szúrást. A tőr továbbá nem üt zajt, és ha a használatára kerülne a sor, Genevieve még bizonyosan elmenekülhetne az angol követségre. Genevieve megköszönte a bátorságát és a barátságát és azt mondta, hogy reméli, nem kerül a sor a tőrre.

Mahmud Ali másnap nem szmokingban jött át többé, hanem sötét, keleti ruhában. Az arca is sötét volt.

– Bocsánatot kérek, asszonyom, azért, ami tegnap történt. Nagyon sajnálom; százszorosan azért, mert mások is voltak jelen. De éppen ezért nem csinálok többé bolondot magamból és szeretném, ha megengedné, hogy mondjak valamit.

– Tessék.

– Mi megállapodtunk abban, hogy ön ide költözik és nekem megadja azt a chance-ot, hogy… bocsásson meg, ez az ön szava volt: hogy elcsábítsam.

Várt. Feleletre vár? Genevieve hűvösen mondta:

– Minden chance-a megvolt. És megvan.

– Köszönöm. Ön már ott az angol követség palotájában boton ugratott át; itt pedig bolondot csinál belőlem. Köszönöm. Elég volt. Nem bírom tovább.

– Tehát?

– Én ma megüzentem a feleségemnek, hogy elválok tőle. És kérdezem önt, hogy annyiszor megismételt kérésemet hajlandó-e teljesíteni és hajlandó-e hozzám feleségül jönni?

– Mert ha nem? – kérdezte Genevieve sápadt félmosollyal.

– Ha nem, akkor ön visszakapta a cselekvése szabadságát és visszakaptam én is.

Genevieve elgondolkozó mosolygást erőltetett az arcára. Mahmud Ali várt, de várakozás közben szikrázó dühre lobbant.

– Mi vagyok én, hogy velem úgy bánnak, mint egy pojácával? Ki fenyegethet engem és kitől félek én ezen a kerek világon? Mit csinál velem Anglia? Hadat üzen? Meg fogja gondolni; és megelégszik egy szép jegyzékkel, a mulasztást elkövetett hivatalnokok megbüntetésével és egy kis kártérítéssel, brit alattvalók elpusztult életéért. És ha hadat üzen? A sivatagon át küldi a hajóit? Repülőgépeket küld? Annál rosszabb Angliára. Akkor talán megkezdődik már most az, amire egyébként tíz-húsz évig vártunk volna. De akkor is és most is: ebben az országban én vagyok az úr és itt mindenki csak addig él, amíg én akarom.

Az öklével ütötte a kis asztalt, amely előtte állt.

– No várjon, várjon, tisztelt Dzsingiszkán, – mondta Genevieve. – Most mingyárt hivatja a hóhért, hogy üsse le a fejemet. – Ez szép kis házassági ajánlat volt.

Mahmud Ali elnevette magát.

– Mindent megtett arra, hogy kívánatosnak tüntesse fel azt az állapotot, amikor valaki a maga felesége. Megnyugtató tudat lehet, hogy maga itt az ország atyja.

– Hiszen tudja, – mondta Mahmud Ali könyörgő hangon –, hogy magának rabszolgája lennék. Maga királyné lenne itt, és ha biztosságot és megnyugvást akar, házassági szerződési köt velem, és én kigondoltam már egy csomó jogi és financiális klauzulát, amely a maga jogait velem szemben is biztosítja. Leteszek egymillió angol fontot egy európai bankban, úgy, hogy azt soha senki fel nem veheti, csak maga: személyesen. Érti, hogy mit akarok mondani? Egy esetleg itt kikényszerített aláírás nem ér semmit. Ilyet és egy csomó mást gondoltam ki. Mitől fél? Mire vár? Nézze, áthoztam annak a vasúti koncessziónak az okiratát. Rögtön aláírom. De itt van egy másik is. Az Ázsiai Petroleum Szindikátus pár évvel ezelőtt beadott egy olyan ajánlatot, amelyet a legnaivabb indiai maharadzsák is nevetve utasítanának vissza, – eh, féltucat monopóliumot kérnek semmiért. Ezt is aláírom. Sir Ronald elégedetten utazhatik el innen; ön pedig királyné lesz itt; és az én világtörténelmi utamnak még nincs vége és ön ezen az úton jön velem.

Tovább beszélt a ragyogó jövőről. Genevieve kínos erőfeszítéssel gondolkozott. Mi történik, ha most nemet mond neki? Először is: Ronaldot újra elfogják. Ez magában véve is rettenetes, pedig sokkal rosszabb lehetőségek is vannak.

– Várjon, – mondta elgondolkozva, – hiszen nekem el is kellene válnom sir Ronaldtól.

– A szabirisztáni bíróságok egy nap alatt kimondják a válást, – felelte Mahmud Ali türelmetlenül.

Genevieve nevetett.

– Igen, – mondta Mahmud Ali. – Ebben az országban most egy akarat van csak. Ha maga itt marad, akkor is csak egy lesz: a mi kettőnké.

– Tudja mit? – mondta Genevieve barátságosan. – Mikor én ultimátumot adtam át magának, akkor maga kért tőlem gondolkozási időt. Most én kérek.

– Egy nap.

– Oh nem.

– Három nap?

– Egy hét. Legalább egy hétre van szükségem.

– Öt nap.

– Egy hét.

– Jó. Legyen egy hét. Egy hétig marad·az eddigi állapot: minden jogommal…

– És minden kötelességével.

– Egy hét múlva feleletet kapok: igent vagy nemet.

– Úgy van. Igent vagy nemet.

A béke így megkötődött. Mahmud Ali felderült és később jókedvűen búcsúzott. Genevieve szorongó szívvel járt-kelt a nagy teremben, mikor egyedül maradt. Egy hét: mi történhetik egy hét alatt olyan valami, ami segítséget hoz? Lord Rosslyn erőfeszítései eddig nem értek el semmi eredményt. Mahmud Ali nagyon jól látja a helyzetet és tökéletesen igaza van. Hadat üzen majd Anglia? Ha utólag hadat üzen is, az ő rajta és Ronaldon nem segít. És a Ronald erőfeszítései? A szeme rátévedt a két okmányra, amelyet Mahmud Ali otthagyott. Koncessziók? Mit bánja Ronald ezeket a koncessziókat és Szabirisztánnak és Ázsiának minden kincsét! Genevieve szívét egyszerre ismét megrohanta a forró gyöngédség Ronald iránt. Egyszerre kimondhatatlan részvéttel gondolt arra, hogy Ronald nem csak szenved most őmiatta, hanem mélyen megalázottnak is érzi magát. Ronald, aki olyan erős, olyan büszke, olyan nemes, olyan királyi, – százszor királyibb, mint minden szultánja és királya a világnak. Most nem azt a gyötrő vágyódást érezte, amely meg szokta rohanni, ha Ronaldra gondolt; egy testvér, vagy egy anya gyöngédségével és forró részvétével volt tele a szíve. Mit tegyen, mit legyen, mit tegyen, hogy a Ronald szenvedése és megalázottsága véget érjen? Mi lenne, ha szándékosan beteggé tenné magát? Himlő? – amely rút nyomokat hagy az arcon? Mahmud Alinak így nem kellene. Vájjon Ronaldnak kellene-e? Igen, igen, igen. A részvéte és a szeretete Ronald iránt újra csordulásig megtöltötte a szívét. Leült, kezébe támasztotta a fejét és egy egészen szokatlan dolgot csinált Elkezdett sírni. Hosszú évek óta nem sírt már, de most, nagy árvaságában, a hallgató éjszakában csendesen elsírdogált egy ideig. Azután összeszedte magát, letörölte a könnyeit és gyors cselekvésbe fogott. Először is tudnia kell, van-e Ronaldnak valami reménysége arra, hogy menekülhet vagy hogy a terveit általában megvalósíthatja.

Szegény Niemayer doktort rögtön – éjszaka ide, éjszaka oda – elzavarta Ronaldhoz, megüzenvén vele, hogy ha történik valami, egy héten belül kell történnie. Niemayer doktor egy óra múlva visszajött. Mióta elkísérte Genevievet a rózsakertbe és különösen amióta a tőrét egyszer megmutatta Ronaldnak, azóta Ronald nemcsak a barátságába fogadta, hanem nagyon szerette és nagyon bízott is benne. A válasz, amelyet Ronaldtól hozott, nem volt olyan rossz, mint amilyentől Genevieve félt, sőt valami nagyon távoli, nagyon halvány reménységet is megengedett. Ronald és Hutchinson erőfeszítéseit eddig az tette kétségbeejtően meddővé, hogy Asztarabadban lehetetlen volt egy olyan mindenre elszánt kis csapatot toborozni, amelyre Kücsük Szaidnak sem a fenyegetései, sem a pénze nem lehet hatással és amelynek azonkívül minden tagja hallgatni is tud. A követségek öt-hat fiatal titkárán kívül egész Asztarabadban nem volt senki; annyival inkább, mert a vállalkozás résztvevőinek készen kellett lenniök arra is, hogy még a vállalkozás sikere esetén is azonnal itthagyják Szabirisztánt, mert tovább itt maradniok az öngyilkossággal lenne egyértelmű. Tegnap végre Hutchinson véletlenül értesült róla, hogy az amerikaiak a nyugati vasút építésével annyira vannak, hogy tizenöt húsz fiatal mérnökük és hivatalnokuk nemsokára hazautazik Amerikába. Az egyik mérnökkel Hutchinson összebarátkozott volt a háborúban a Marne mellett. Ennek az O’Connor nevű mérnöknek Hutchinson azt az üzenetet küldte – nagyon óvatosan, mert sem távíródrótra, sem telefóndrótra nem merte rábízni – hogy a segítségét kéri; jöjjön be Asztarabadba, de ne keresse fel őt, hanem vegyen szobát a Hotel Royalban és alkalmas pillanatban majd ő keresi fel a szobájában. O’Connor azt a választ küldte, hogy azonnal útnak indul; most minden percben várják. Ha az amerikaiak hajlandók résztvenni a vállalkozásban – amire Hutchinson bizonyosan számít – akkor össze lehet állítani egy húsz főnyi csapatot és akkor a vállalkozás sikere bizonyos. Genevieve megköszönte a Niemayer doktor közléseit és sóhajtva gondolt arra, milyen jó lenne már a vállalkozás sikerén és a szabirisztani határon túl lenni.

Másnap délben Genevieve azt a megbízást adta Niemayer doktornak, menjen át a szerájba és jelentse be Zobeyda asszonynak, a szultán feleségének, hogy ő délután látogatást akar nála tenni. Niemayer doktor előbb nem akart hinni a fülének, azután hevesen lebeszélte Genevievet erről a tervről. Genevieve azonban ragaszkodott a tervhez. Niemayer doktor legyen ügyes és ravasz. Bármilyen furcsán hangzik, de itt még mindig vannak eunuchok; hát keressen ki egy ilyen csodaállatot, adjon neki pénzt és csinálja ki, ha lehet, hogy a látogatás titokban történhessék meg. De ha nem lehet titokban, akár ki is kiabálhatja az egészet a szeráj előtt; és ha kell, még azt is mondhatja, hogy a király jövendőbeli felesége meg akarja látogatni a király volt feleségét. Niemayer doktor szomorúan engedelmeskedett és nemsokára visszajött azzal, hogy ezt az ügyet aránylag gyorsan és egyelőre titokban sikerült lebonyolítania. Zobeyda asszony válasza az alázatos keleti szólás: „Hallani engedelmességet jelent. Mint szolgálója, úgy várja a jövendőbeli királynét.” Délután öt órakor Genevieve egy kis mellékajtón bement a szerájba Niemayer doktorral; Niemayer doktornak azonban az előudvarban kellett maradnia és az a különös csodaállat, aki fogadta őket, azt mondta, hogy a szerájban van egy afrikai rabszolgalány, az tud még egy kicsit franciául, az lesz a tolmács. A következő kapun túl már várta Genevievet az afrikai rabszolgalány és néhány tört francia szóval üdvözölte, miközben két kezét a mellén összehajtva, letérdelt előtte. Genevieve felemelte.

– Hogy hívnak? – kérdezte tőle.

– Ayesha.

Genevieve csodálkozva és elragadtatva nézte. Ayesha rendkívüli szépség volt; tizenhat éves lehetett, tökéletes kis barna, kifejlett nő, de lányos üdeséggel finom barna arcán és csodálatos gráciájú, karcsú testtel.

– No, kis Ayesha – mondta Genevieve – ha ebben a szerájban minden olyan szép, mint te vagy, akkor ez maga lehet a paradicsom.

Ayesha nevetett és alázattal vezette Genevievet tovább. Az udvar hasonlított a rózsakert udvarára – fürdőmedence a középen és árkádos folyosó körülötte – de nem volt olyan gazdag pompájú és olyan harmonikus szépségű. A földszinti folyosón egy csomó izgatott és kíváncsi fiatal nő bámulta meg Genevievet; az emeleti folyosón egyes szobák hosszú sora előtt mentek el, amelyeknek a függönyei mögül szintén női fejek hajoltak ki igen felindultan.

– Kik laknak ezekben a szobákban? – kérdezte Genevieve.

– Azok a nők, akiket urunk már kiválasztott.

– Úgy? – mondta Genevieve. – Érdekes berendezkedés.

Azután tarka, tágas és virágos termeken mentek át és végre beérlek egy szegényes ízlésű európai bútorokkal berendezett szalonba. Itt várt rájuk Zobeyda asszony és mélyen meghajolt Genevieve előtt. Európai esti-toalettben volt, de a ruha kegyetlenül rossz ízlésre vallott és a viselője még ügyetlenül is viselte. Egyébként csinos asszony volt; kissé kövérkés, de még friss és fiatal. Csak ne lenne olyan borzalmas rosszul festve és csak ne hordaná ezt a szörnyű frizurát. Genevieve kezet nyújtott neki, azután gyors elhatározással megcsókolta.

– Kérdezd meg, hol van a fia?

– Mondd meg neki – szólt Ayeshához – hogy én igazán szeretem.

Zobeyda asszony azt felelte, hogy ismeri Genevieve nagylelkű és könyörületes szívét és hogy a szeretetéről eleve meg volt győződve. Genevieve figyelemmel nézett alázatos kis arcába. Mi csillog a szemében? Könnyek? Gyűlölet? Zobeyda asszony leültette Genevievet és maga is leült, bár látszott, hogy éppen olyan szokatlan neki a széken való ülés, mint Genevievenek az, hogy maga alá szedett lábbal párnán vagy szőnyegen üljön. Ayesha állva maradt és alázatosan várt.

– Mondd meg neki, hogy láttam a fiát. Gyönyörű gyerek.

Zobeyda asszony elmosolyodott és Genevieve úgy érezte, hogy ezúttal némi őszinteség van hosszú és virágos köszönetében.

A felelet az volt, hogy Szulejmán itt van a szerájban, és pedig a Zobeyda asszony anyjánál. Genevieve azt mondta, hogy szeretne megismerkedni Zobeyda asszony anyjával és szeretné látni a fiát. Zobeyda asszony anyja olyan gyorsan megérkezett, hogy Genevieve számára világos volt, hogy eddig is egy függöny mögött leselkedett.

Genevieve felállott, elébe ment, de meg kellett erőltetnie magát, hogy megcsókolja. A híres Fatimeh hercegnő korán és nagyon megöregedett, ijesztőn rút asszony volt. Nyolc évvel ezelőtt ő gondolta ki, hogy Mahmud Alinak el kellene venni Zobeydát – az utolsó előtti szultán egyenes leszármazottját – hogy így megerősítse a maga bizonytalan igényeit a trónra. Ez nagyon helyes és okos cselekedet volt tőle, és Genevieve megbízta Ayeshát, mondja meg neki, hogy hallotta az okossága hírét. Fatimeh asszony keleti ruhájában kényelmetlenül ült a székén, foghíjas szájjal mosolygott és Genevievenek az az érzése volt, hogy a szeméből egy egész kígyófészek harapása villog ki. Azután megérkezett a hétéves Szulejmán, aki végre nemcsak őszinte barátsággal vigyorgott Genevieve-re, hanem – mert most kezd angolul tanulni – tolmács nélkül tudott felelni Genevieve néhány kérdésére. Zobeyda asszony összeütötte a tenyerét, és két hosszúnadrágos, tarkamellényes lány teát hozott be. Az asszonyok édes mosolygással kínálták Genevievet. Genevieve futó pillantással megnézte a csészét, amelyet elébe tettek, mert meg akart róla győződni, csakugyan az az olcsó bécsi porcellán-e a csésze, amelynek első pillantásra ítélte. Mikor ezt a gyors szemlét befejezte, tekintete találkozott az öregasszony szemével. Az öregasszony gyorsan és édesen elmosolyodott és hadaró torokhangon, alázatosan és buzgón kínálta a teát. Genevieve megfogta a csésze fülét a jobb kezével; mosolyogva bólintott az öregasszonynak barátságos köszönetet, azután ránézett Zobeyda asszonyra. Zobeyda asszony szeme feszült figyelemmel kísérte minden mozdulatát. Genevieve lassan felemelte a csészét az ajkához, ránézett Zobeyda asszonyra, kissé leeresztette a csészét és a balkezével magához ölelte Szulejmánt. Szulejmán vigyorgott és bizalmasan hozzádőlt.

– Jó barátom vagy? – kérdezte Genevieve angolul.

– Hogyne, – felelte Szulejmán.

Genevieve erre felajánlotta neki a teája felét. Szulejmán elfogadta az ajánlatot, és Genevieve a jobbkezét a csészével lassan elindította Szulejmán felé. Szulejmán vidáman vigyorogva hajolt előre és a csésze a teával lassan közeledett vastag, piros ajkai felé, Genevieve ránézett az öreg asszonyra. Az öregasszony elsápadt és hallani lehetett, amint hosszú sóhajtással szívja be a levegőt. Zobeyda asszony kimeredt szemmel kísérte a csésze lassú útján és mikor a csésze széle már a Szulejmán ajkának közvetlen közelében volt, rémült sikoltásba tört ki és egy félelemtől részeg mozdulattal kiütötte a csészét a Genevieve kezéből. A tea ráloccsant Genevieve ruhájára és a Szulejmán ruhájára, a csésze leesett és elgurult a szőnyegre. Genevieve talpraugrott. – Aha – mondta – egy kis mérget raktatok bele. – Az ijedt Ayeshának nem is kellelt fordítania; Genevieve fejtartása, az arca, a hangja – amelyeknek bírói fenségét és igazságosztó szigorát Genevieve nagy gonddal alá is húzta – félreérthetetlen volt. Zobeyda asszony az anyjával együtt gyorsan és sírva esett a lába elé; könnyel áztatván a lábát, visítva kiabálták túl egymást, nyilván kegyelemért könyörögve. Szulejmán nagy szemmel nézte az egész dolgot, Ayesha sápadtan reszketett.

– Mondd meg nekik, hogy adják ide a mérget.

Fatimeh hercegnő elszáradt melléről rögtön előkerült egy szépen csiszolt kristály-flacon.

– Mikor hat ez? – kérdezte Genevieve.

– Három csepp egy nap múlva.

– Nyilván ezzel a válasszal akartak engem megajándékozni. Tíz csepp?

– Tíz-tizenöt csepp azonnal.

Genevieve habozott. Zobeyda és Fatimeh úr hölgyek nyilván azt hitték, hogy rögtön meg akar velük itatni tíz-tizenöt cseppet, mert a visításuk egyre kétségbeesettebb és egyre sürgetőbb lett. Szulejmán is kezdett megijedni és nekifogott, hogy versenyt bömböljön az anyjával és a nagyanyjával. Genevieve egy gyors intéssel elküldte Ayeshát:

– Eredj ki.

Ayesha ijedten és habozva indult kifelé és nem várt mást, minthogy Genevieve sorra gyilkol mindenkit, aki bent marad. Genevieve azonban megölelte Szulejmánt, és amikor Szulejmán még mindig gyanakodott, megmutatta neki, hogy az anyját is megöleli. Megölelte, felemelte a szőnyegről, leültette és megsimogatta. Nagyanya, anya és unoka bámulva várt. Genevieve megvakargatta a füle tövét, mert furcsának és nehéznek találta azt a feladatot, melyet vállalt, de amelyet mégis vállalt, mert a szép kis tolmács diszkréciójában semmiképpen nem bizott. Hogyan fogjon hozzá? Előkapart egy kopott kis medaillont, amelyet sok évvel ezelőtt a dadája hozott neki Lourdesből. Mióta férjhez ment, megint babonásan hordta – mint kislánykorában – a medaillont; most a Ronald fotográfiájával. Előkaparta, kinyitotta és – miközben Szulejmán barátságát és hozzásimulását sikerült megszereznie – megmutatta a két ijedten bámuló asszonynak.

– Ez az én férjem – Szeretem. – Nem akarok tőle elválni. – Ki akarom innen szabadítani. – El akarok vele menni ebből a ti görbe országotokból.

Mindezt franciául mondta, nagyon nyomatékosan, de sokkal hosszadalmasabban, mert mindezt jelbeszéd útján kellett a két asszonnyal megértetnie. Az első rész elég könnyen ment. Genevieve több ízben rámutatott a Ronald képére, azután önmagára, azután a medaillont magához szorította. Értitek már? Őt szeretem! Őt szeretem! Az asszonyok ijedt álmélkodása végre kezdett átmenni egy óvatos és félénk vigyorgásba. Sokkal nehezebb volt a második részt megértetni velük. Genevieve a legváltozatosabb – libbenő, ugró és repülő mozdulatokkal és a legváltozatosabb sziszegő és fütyülőhangokkal próbálta megértetni velük, hogy el szeretne innen menni, de a két asszony értelmetlenül bámult rá és Szulejmán, mint tolmács teljesen felmondta a szolgálatot. Genevieve-nek végre eszébe jutott, hogy keleten régebben egész Európát Franciaország nevével szokták megjelölni.

– Frankisztan! – mondta a két asszonynak. – Odavágyódom. Ott szeretnék Ronalddal élni.

Mutatta a vágyódását. Magához szorította a Ronald képét. Puszi, puszi: értitek már? Végre megértették. És megértették azt is, hogy Genevieve nem akarja Mahmud Alit és örülne, ha minél előbb itthagyhatná Szabirisztánt. Az arcuk ragyogott, boldog és hizelgő torokhangokon turbékoltak Genevievenek, a kezét és lábát akarták megcsókolni.

– Ez nem elég, tisztelt asszonyságok, – mondta Genevieve. – Segíteni is kell nekem. Azt hiszitek, hogy az rendben van például, hogy egy asszony, aki meg akarja tartani a férjét, így öltözködik és így mázolja ki magát?

A két asszony tehetetlenül figyelt rá; Genevieve bosszankodott.

– Majd én megmutatom, – mondta mérgesen.

Heves jelbeszéddel, miközben nem habozott benyálazott ujjával a Zobeyda úrhölgy arcáról lekenni egy kis festéket, végre megérttette velük, hogy mit akar. Fatimeh úrhölgy buzgón szaladt és hamarosan vigyorogva tért vissza egy óriási tálcával, amelyen a kozmetikai szereknek egy egész kis boltja volt felhalmozva. Genevieve nézte az asszony arcát.

– Úristen, – mondta – hát volt még ilyen butaság a világon? Mondd, kis szerencsétlen, mit gondolsz: egy ilyen kerek kis pofának kissé kiálló arccsontokkal jót tesz az, hogy pont a pofacsontjaira raknak egy rikító piros foltot. Hiszen ettől még jobban kiáll és kidagad. Ilyen lesz. (Felfújta az arcát és megmutatta.) Az orr mellett kell némi pirosat felrakni; de nem egy ilyen ordító foltot; és az egészet be kell dörzsölni és le kell tompítani, hogy simán átmenjen az alapszínbe. (Néhány simító kézmozdulattal megmutatta.) Most az állra egy kis pirosat, de diszkréten; mindjárt szép lesz az áll s némi hosszúkás, ábrándos mélabút kap az egész kerek kis pofa. (Ez nyújtja, értitek: nyújtja az arcot; – néhány lefelé kerekítő kézmozdulattal megmutatta.) No most még a fül felé egy gyöngéd árnyalat, hogy a pofacsontok egészen eltűnjenek; és persze az ajkat nem lehet így kimázolni, hiszen annál vastagabbak (megmutatta, milyen vastagok), hanem diszkréten és az egész ajkat befelé, hogy a szép hullámvonala meglegyen, de hogy ne lássék meg a festés, mihelyt a kis száj egy butácska szóra megnyílik.

Nagyanya és unoka hipnotizáltan nézte a Genevieve munkáját, Zobeyda úrhölgy pedig mereven ült és ijedten sóhajtott egyet, mikor Genevieve elkészült és ő a kész művet látta meg a tükörben.

– Nem addig van az – mondta Genevieve. – Hát ez a haj? Micsoda istentelen hajviselet ez?

Gyorsan lebontotta a Zobeyda asszony kalandos csavarokba rakott haját és rövid kísérletezés után egyszerű frizurát csinált neki: középen elválasztva, a két füle felett hátrahajlítva és hátul egyszerű kontyba kötve. Zobeyda asszony nem akart elszakadni a tükörtől, de Genevieve még mindig nem volt megelégedve. Megérttette velük, hogy ezt a ruhát le akarja venni Zobeyda asszonyról. Az öreg asszony behozott egy nagy halom ruhát; Genevieve legszívesebben keleti módon öltöztette volna fel Zobeyda asszonyt, de mégis inkább egy avult divatú, de szép fekete-piros selyem esti ruhát keresett ki neki és felöltöztette beléje. Zobeyda asszony a lélekzetét visszafojtva nézte magát a tükörben, Szulejmán nevetett és a nagyanya torokhangon turbékolt.

– No, – mondta Genevieve – most emberi külseje van.

Zobeyda asszonyt a Genevieve munkája egyenesen széppé tette, úgy, hogy alig lehetett ráismerni. Ő is, az anyja is, kézzel-lábbal mutatta, hogy hajlandók a tűzbe menni Genevieveért, de a további társalgás a legnagyobb akadályokba ütközött. Genevieve jelbeszéde teljesen csődöt mondott. Genevieve tehát felállott, a kristály-flacont hirtelen elhatározással beletette a retiküljébe és az egész társasággal kisétált az udvarra. Az udvaron szanaszét egy csomó nő ült és sétált. Genevieve nem ért rá velük törődni. Kiment Niemayer doktorhoz, aki egyre növekvő nyugtalansággal várt rá az előudvarban, felíratott vele néhány mondatot szép arab betűkkel a jegyzőkönyvébe, megkérdezte tőle, hogy mondják az igent és hogy mondják a nemet, azután visszasétált az udvarra és a jegyzőkönyvet odatartotta a két csodálkozva váró asszony elé. A két asszony összedugta a fejét az írás felett, azután csodálkozva és habozó mosolygással néztek össze és Genevieve biztatására és sürgetésére végül igennel feleltek. Genevieve erre tüntetően megcsókolta őket és elégedetten elment.

Mikor Mahmud Ali este átjött, Genevieve azzal a közléssel fogadta, hogy látogatást tett a szerájban. Mahmud Ali már tudott a látogatásról.

– Mondja csak, maga azt mondta nekem, hogy csak egy felesége van.

– Nem is volt több.

– Hát a többi? Én odaát egy egész cirkuszt láttam.

– Egy feleségem volt, de több asszonyom.

– Úgy? Ez a maga felfogása az egynejűségről?

– Ez volt. Ha maga a feleségem lesz, szélnek eresztem az egész cirkuszt, amint maga nevezi. Ámbár igazán nem tudom, mit csinálnak, ha szélnek eresztem őket.

Genevieve elgondolkozott néhány másodpercig azoknak a nőknek a sorsán, akiket odaát látott. Mahmud Ali feszült figyelemmel nézte elgondolkozó arcát és indulattól forró hangon megszólalt:

– Maga nem tudja, mit jelent az, ha egy keleti férfi kész arra, hogy minden asszonyról lemondjon egy asszony kedvéért. Az nem véletlen, hogy az egész kelet poligám. A keleti férfinak vér folyik az ereiben, nem tej, mint a nyugati férfinak. És én most a véremnek a forróságát, a hűségemet egy egész életre, az egész életemet magának ajánlom fel és…

Genevieve nagyon nem szerette, hogy a beszélgetés ezt a fordulatot éri.

– Mondja csak, – kérdezte sietve – maga nem is kérdezi, miért tettem én odaát látogatást?

– Nem érdekel, – felelte Mahmud Ali udvariatlanul és komoran.

– Meg akartam ismerkedni a feleségével. Végre is illik, hogy…

– Nem érdekel.

Genevieve sietve próbálkozott más témával.

– Hogy értette azt, hogy nem tudja, azok a nők mit csinálnak, ha maga szélnek ereszti őket.

– Hát mit csinálnak? Éhen halhatnak, ha csak valakinek meg nem tetszenek. Hallom, hogy a kis afrikai arab rabszolgalány megnyerte a maga tetszését. Akarja, hogy magának ajándékozzam?

– Köszönöm… igazán nem tudnék, mit csinálni vele, bár a legelragadóbb teremtés. De mi az, hogy rabszolgalány? Hát Szabarisztánban nincs eltörölve a rabszolgaság?

– Hivatalosan igen. Pár évtized múlva az élet talán követi majd a törvényt. De látja: mit csinálna ez a kis rabszolgalány, ha elereszteném? Rossz vége lenne; – ha csak én nem adnám férjhez. Hallom, hogy ez egyébként ravasz kis macska. Kilenc-tízéves korában hozták ide Zanzibárból és mert franciául se felejtett még el, néha tolmácsnak használták és gyakran kiküldték a bazárba mindenféle megbízással. Ha igaz, nemcsak összebarátkozott a bazárban egy csinos fiatalemberrel, hanem elég ügyes volt arra is, hogy az utóbbi időben pár éjszaka kiszökjön a városba.

– Csak nem akarja megbüntetni? – kérdezte Genevieve ijedten.

– Ellenkezőleg: férjhez akarom adni. Megjutalmazom, mert magának tetszett. Majd meglátja.

Genevieve semmiképpen sem érezte megnyugtatónak azt a tekintetet, amellyel Mahmud Ali őt nézte és sietve próbálta a beszélgetést veszélytelen területekre terelni. A kísérletei sorra kudarcot vallottak; Mahmud Ali sem példátlanul érdekes ifjúkoráról, sem hallatlanul rendkívüli egyéni ízléséről, sem semmi efféléről nem akart beszélni, csak Genevieve iránt érzett szerelméről. Végre Genevieve elkeseredetten meglengette előtte a vörös posztót: azt mondta neki, hogy Szabirisztán legjobban teszi, ha mindenben utánozza Európát és gondosan ügyel arra, hogy Európa megelégedését kiérdemelje.

– Európa? – mondta felhorkanva Mahmud Ali. – Igyekezzék Európa a mi megelégedésünket kiérdemelni. Mi az az Európa? Ázsiának egy kis félszigete. Európának vége van; és ránk vár a halálos ítélet végrehajtása. Tudja azt, hogy abból a házból (széles mozdulattal röppent ki a keze a nagy palota felé), abból a házból valamikor parancsoltak már Delhinek és Golkondának és parancsoltak Damaszkusznak, Kairónak és Granadának? A világtörténelem óráján most megint fordul a mutató. Most újra rajtunk van a sor.

Genevieve szelíden keresett ki olyan ellenvetéseket, amelyekről tudta, hogy a legharagosabb bőbeszédűségre ingerlik.

– India? – mondta Mahmud Ali gúnyos dühvel. – Az európai bölcsek úgy tudják, hogy India azért marad örökre az angoloké, mert néhány tucat különböző nyelvet beszél és mert a mohamedánok és a hinduk örökké egymás fejét fogják beverni az angolokéi helyett. De az európai bölcsek elfelejtik, hogy egy nem-indiai vezetőnek egyszerre csak engedelmeskedni kezdhet ahány nyelv és ahány vallás csak van Indiában. A nagy ázsiai hódítók – Attilától Tamerlanig – soha nem vezettek egynyelvű tömeget; a saját nemzetük csak kis mag volt, de törzsek és nemzetek százai csatlakoztak hozzájuk. A keleti ember okosabb, mint a nyugati; éppen ezért nehezen tűri a fegyelmet és lázadozik a buta engedelmesség ellen. Fegyelmet csak ott tud tartani, ahol erőt és nagyságot lát. Ha üt az óra, akkor az az ember ragadja magával az egész keletet, aki erőt és nagyságot mutat neki.

Tovább beszélt a jövőről és arról, ki lesz az az ember, aki nagyságot és erőt mutat majd a keletnek. Genevieve áhítatos bámulattal hallgatta és egy-egy szelíd kérdéssel vitte bele abba, hogy még, még, még többet mondjon erről a csodálatos jövőről. – Végre igaza is lehet az egészben – gondolta –, de nekem mindegy. Én vagyok a megfordított Seherezáde; addig jó nekem, míg a szultánomat tudom beszéltetni. – Kellemetlen meglepetésére ez a gondolat Mahmud Alinak is eszébe jutott, mert amikor a távozásának megszokott ideje eljött, kelletlenül nézett az órára és bosszúsan mondta:

– Én beszélek itt, beszélek, beszélek, mintha európai képviselőjelölt volnék. Ez is a maga kifogyhatatlan ravaszsága. Ügyes kis csábító az, aki beleugrattatja magát abba, hogy világpolitikáról beszéljen szerelem helyett.

– De hiszen ez engem mindennél jobban érdekel, – felelte Genevieve. – És hiszen tudja: meg akarom magát ismerni.

– Már éppen eléggé ismer. A kelleténél sokkal jobban. De talán még nem egészen. Egyet mondhatok: ezentúl másról fogok magának beszélni.

A szeme sötéten égett. Rosszkedvűen búcsúzott és gyorsan elment. Genevieve nyugtalanul nézett utána és idegesen mérlegelte a következő napok lehetőségeit. Jövő hétfőn telik le a hét. Egy nap eltelt. Holnap? Holnap se lesz még baj és holnapután se. De azután? Niemayer doktor azt a hírt hozta Ronaldtól, hogy O’Connor még tegnap éjjel megérkezett; kedves és lelkes fiúnak bizonyult; azonnal és teljes mértékben magáévá tette a Ronald és a Hutchinson izzó haragját és halálos elszántságát és azon a véleményen volt, hogy az amerikai fiúk – ha közli velük, miről van szó – éppen olyan haraggal és elszántsággal lesznek készen minden vakmerő vállalkozásra, mint ő. Reggel már vissza is autómobilozott a nyugati vasút barakkjaihoz; a hátralevő munkát odakint gyorsan elvégzik és egy-két nap múlva O’Connor a többi amerikai fiúval együtt bejön Asztarabadba – feltéve persze, hogy az amerikai fiúk hajlandók a vállalkozásban részt venni. Genevievenek ez az aggodalma gyorsan alaptalannak bizonyult, mert már másnap, kedden délelőtt távirat jött a Hotel Royalba, amely szerda estére tizenöt szobát rendelt tizenöt amerikai úr számára. A megállapodás az volt, hogy O’Connor Ronaldnak vagy Hutchinsonnak egyáltalában nem ad hírt, de a Hotel Royalnak küldött távirati intézkedései minden szükséges felvilágosítást megadnak. Ronald déltájban szórakozottan üldögélt a Hotel Royal kétes tisztaságú halljában és kérdő arccal nézett az örmény üzletvezetőre, mikor látta, hogy egy ládányi whisky-üveget dirigál az étterembe. – Amerikai vendégek, sir Ronald – mondta az üzletvezető. – A Parisiana-mulatóban még külön előadást is rendeltek maguknak csütörtök estére. – Ronald ebből mosolyogva értette meg, hogy az amerikai fiúk O’Connor közléseit még annál is lelkesebb elszántsággal és izzóbb haraggal fogadták, mint amire O’Connor számított.

Kedden este, amikor Mahmud Ali átjött, a terraszos teremben Genevieven kívül két vendéget talált: Zobeyda asszonyt és az anyját.

Mahmud Ali elképedten nézett rájuk, azután Geneviehez fordult:

– Kígyó! – mondta elcsüggedten – kígyók királynéja. De megálljon… várjon csak, várjon csak!

– Mondja, mi szebbet kívánhat ennél: hogy itt ilyen szép egyetértésben talál bennünket. Csak semmi gesztus, ami nem gentlemanhez való – mondta sietve, amikor látta, hogy Mahmud Ali dühbe akar gurulni. – Remélem, jól fog viselkedni két olyan hölgynek a társaságában, akik közül az egyiket a volt feleségének, a másikat a jövendőbeli feleségének tartja.

Mahmud Ali szótlanul leült és a szőnyeget nézte. A két másik asszony – Zobeyda és Fatimeh – remegett a félelemtől. Genevieve Niemayer doktor közvetítésével órák hosszat tanította ki őket arra, hogyan viselkedjenek majd, de most hiába adott nekik mindenféle jeleket, a két asszony ijedten és szótlanul ült a párnáin. Zobeyda asszonyon az a ruha volt, amelyet Genevieve keresett ki neki; a frizuráját és az arcát Genevieve rendbehozta volt. Mind a négyen ültek és hallgattak. Genevieve csendesen mulatott a többi hármon és önmagán is.

– Tudja, hogy ez a maga volt felesége milyen kedves teremtés? – kérdezte végül Genevieve. – Csupa szelídség, hűség és jóság.

– Hogyan beszélt vele? – kérdezte Mahmud Ali megvetően.

– Niemayer doktor tolmácsolt. A hölgyeken akkor még fátyol volt. Ha rászánná magát, hogy mégegyszer férjhez menjen, a legnagyobb értéket kapja az a férfi, akit kiválaszt: szelídséget és jóságot.

– Szelídséget, jóságot és némi mérget készenlétben, neki vagy másnak.

No lám, gondolta Genevieve, a kis Ayesha milyen buzgón igyekszik rászolgálni urunk megelégedésére.

– Ó, – mondta nevetve –, az az öreg hölgy futó ötlete volt, és igen átlátszó kis gondolat volt. És tőle nem is érthetetlen, hogy a velünk – magával és velem – szemben való érzelmei nem a legbarátságosabbak. De Zobeyda szelíd, kedves és jó.

Mahmud Ali gyanakodva vizsgálta a Genevieve arcát.

– Szeretném tudni, – mondta, – micsoda ravaszság van abban, hogy velük összebarátkozott. Eh, különben tudom. Akarja, hogy itt rögtön kivallják nekem? Rájuk kiáltok és mindent elmondanak.

– Ne merjen rájuk kiáltani, – mondta Genevieve őszinte ijedelemmel. – A vendégeim. Inkább mondjon nekik egy-két kedves szót. Tudja mit? Mondja meg nekik, amit én még elfelejtettem, hogy ha én lennék is majd a maga felesége, sem én, sem maga sohase felejtjük el, hogy maga részben nekik köszönheti a trónját. De igen, csak mondja ezt, kérem: én nem akarom, hogy ők akár magát, akár engem gyűlöljenek.

Mahmud Ali habozva fordult Zobeyda asszonyhoz és megakadt a szó a száján. Most nézte meg először közelről és hitetlenül bámult az arcára, a hajára, a ruhájára. Sokáig nézte, azután Genevievéhez fordult:

– Ez is a maga műve, – mondotta fejcsóválva. – Látom, hogy mit akar vele. De minden hiába: ez csak olyan, mint mikor a nap a maga fényéből ad a holdnak, amely nélküle fekete pusztaság lenne.

– Ne az asztronómiai ismereteit, ha szabad kérnem, hanem a lingvisztikáit. Fordítsa le ne kik, kérem, hogy én soha nem felejtem el… satöbbi.

Mahmud Ali habozva mondott néhány szót a két asszonynak. Genevieve, aki eddig nagyon szabad mozgással és sok vidám nevetéssel igyekezett a két asszonynak a bátorságra példát adni, most heves szembeszéddel buzdította őket. Zobeyda asszony csakugyan összeszedte magát; a felelete könnyednek és bátornak hangzott; Mahmud Ali némi csodálkozással intézett hozzá újabb kérdést, azután megint egyet, később az öreg asszony is megszólalt és Mahmud Ali végül elképedten fordult Genevievehez.

– Én nem tudom, mit csinált maga ezekkel az asszonyokkal. Mert ha hazudnak is, – bizonyosan hazudnak, maga tanította ki őket! – de hogy hazugságképpen is nekem ilyeneket mondjanak: boldogok, hogy ők lépcsők lehettek, amelyen én a trónra léptem, – hogy nekem hozzám méltó királyné kell, – hogy ők nekem boldogságot és dicsőséget kívánnak és értem imádkoznak: hogy egy keleti asszony ilyesmit csak hazudni is tudjon: erre még nem volt példa a világtörténelemben.

Genevieve elégedett és ragyogó mosolygással jelezte a két asszonynak, mennyire meg van velük elégedve, azután Mahmud Alihoz fordult:

– Mért lenne ez hazugság? Mondtam magának, hogy Zobeyda a legédesebb és legdrágább teremtés a világon.

Átült Zobeyda mellé, megölelte és megcsókolta. Mahmud Ali gyanakvó fejcsóválással nézte őket.

– Az öreg hölgy, – mondta Genevieve nevetve, – kissé más. De őt mi ketten meggyőztük.

Az angol inas helyett ekkor Theodora szolgált fel frissítő italokat. Lenéző pillantásokat vetett Zobeydára és tüzeseket Mahmud Alira. De az érdekeltek ezeket a pillantásokat nem igen vették észre és Mahmud Ali fejcsóválva közölhette Genevievevel azon való bámulatát, hogy az asszonyok nyugodtan isznak itt ezekből a poharakból, holott tudják, hogy a kristály-flacon Genevievenél van. Genevieve azt felelte, hogy nyugodjék már bele abba, hogy a Zobeyda határ talán hűsége és szeretete és az ő – Genevieve – okossága igenis megtalálta azt a barátságos megoldást, amely mindenkire nézve a legjobb; azután megbízta Mahmud Alit azzal, hogy fordítsa le Zobeyda asszonynak azt, hogy ha ő, Genevieve csakugyan a Mahmud Ali felesége lenne, Szulejmánt nem akarja majd elvenni tőle, de azért éppen úgy fogja szeretni, mint ő és sohasem fog arra törekedni, – esküszik rá, – hogy Szulejmánnak a trónra való igényeit csorbítsa, – még akkor se, – tette hozzá némi habozás után, – ha neki fia találna születni. – Mahmud Ali őszintén és nagyon kényelmetlenül érezte magát, mihelyt ez a téma felvetődött; az egyetlen gyenge pontja ez volt; és mikor arra gondolt, hogy Genevieve végre a felesége lesz, a jövő tündöklő képébe mindig némi borút hozott az a félelem, hogy a Szulejmán helyzete valami módon megromolhatik. Nem akart fordítani; de Genevieve olyan nyomatékosan ismételte a kívánságát és olyan nyomatékosan mondotta ki újra meg újra a Szulejmán nevet, hogy Mahmud Ali, – tekintettel arra, hogy a másik két asszonynak úgyis meg kellett már értenie, miről van szó, – belefogott a fordításba. A Genevieve szembeszédének a szuggesztiója alatt Zobeyda asszony hibátlanul felelt, és így hosszú és majdnem elérzékenyült csevegés fejlődött ki Szulejmán jövőjéről. Mikor azonban a távozás ideje eljött és a vendéghölgyek felvették fátylaikat és készültek rá, hogy a kint várakozó csodaállatok és szolgálólányok kíséretében hazamenjenek, Mahmud Ali, aki érezte, hogy most ő sem maradhat tovább, búcsúzóul ezt mondta Genevievenek:

– Kigyók királynéja, ezt jól csinálta. De várjon csak! – várjon csak!

Elment a függő folyosón át a nagypalotába. Genevieve pedig a vendéghölgyeket lekísérte a kapuig, hogy mindenki láthassa, akit illet, milyen tisztesség volt számára a látogatásuk.

Szerdán este megérkeztek az amerikai fiúk a Hotel Royalba. A megállapodás az volt, hogy úgy viselkednek, mint egy csoport matróz, akik hosszú tengeri út után kikötővárosba érkeznek. Minthogy fiatalok voltak, jókedvűek voltak és hosszú hónapokat töltöttek el odakint barakokban és sátrakban esővel, sárral, napfénnyel és porral, ázsiai munkásokkal és mérges moszkitókkal való küzdelemben, ennek az utasításnak a végrehajtása nem is esett nagyon nehezükre.

Felverték a Hotel Royalt és később az asztarabadi uccákat a jókedvük lármájával, de O’Connor már odakint három ötös csoportra osztotta be őket és minden csoportnak vezetőt jelölt ki, aki vigyáz rá, hogy a jókedvből és az italból túlságosan sok ne legyen és hogy az első éjszakai séta inkább egy általános tájékozódásra szolgáljon az asztarabadi uccák főirányaira nézve. Ronald és Hutchinson nem érintkezett az amerikai fiúkkal; ellenben most elhatározó lépéseket tettek arra, hogy elrekvirálják a három asztarabadi repülőgép egyikét. Érintkezést kerestek a királyi asztarabadi repülőtestület egyik tisztjével és jelentékeny összegű pénzt adtak neki, nem kételkedvén abban, hogy a levegőnek ez az asztarabadi hőse azonnal jelentést fog tenni Kücsük Szaidnak. Másnap – csütörtök – éjjelre jelezték, hogy a hangárban, a városon kívül meg fognak jelenni és az egy-két álmos őrtől elrekvirálják a gépet.

Genevievenek szerdán este látogatói voltak. Mahmud Ali megvárta, míg a látogatók elmentek s éjjel jött át. Genevieve kérésére Niemayer doktor a szalonban maradt és titkári tevékenységet mímelt. Mahmud Ali derült pillantást vetett a szalon nyitva maradt szőnyegajtajára, derülten ült le és jókedvűen beszélgetett, Genevieve vidáman felelgetett neki és gyanakvó figyelemmel várta, mit tervez. Mosolygó, feszült szembenállás volt ez párbaj előtt. Mahmud Ali keleti irodalomról és keleti művészetről csevegett és a Genevieve gyanakvása egyre nyugtalanabb lett.

– Áthoztam néhány régi kódexet, – mondta Mahmud Ali, – tudom, érdeklődik az ilyesmi iránt is. Ezek unikumok, páratlan könyvészeti ritkaságok és a maguk nemében rendkívüli művészi alkotások. Igaz, hát ezt ismeri-e?

Az övébe nyúlt és a díszes tőr és a tarka agyú pisztoly mellől, amely az övét sohase hagyta el, kivett egy almanagyságú könnyű aranygolyót. Az aranygömb belül üres volt; a külső részén szép vésetek voltak, de az egész külső részt, a vésetek között, szitaszerűen, kis lyukak törték át.

– Ezt a divatot ezerötszáz táján Európa is átvette tőlünk. A gömbben illatos anyag van; unalmas tanácskozások alatt, vagy akár szép nők társaságában is jólesik az embernek a sima aranygolyóval eljátszani és néha az orrát felfrissíteni vele.

Genevieve átvette az aranygolyót és az orrához emelte. Ekkor a szalonból egyszerre élesen átsüvített a Niemayer doktor hangja:

– Asszonyom, szabad lenne kérnem egy percre, hogy jóváhagyja ezt a levelet?

Genevieve meglepetve állt fel és átment a szalonba. Niemayer doktor a kis íróasztal mellett sápadozva és pirulva nyújtott át neki egy levelet és angolul, halkan mondta:

– Tegyen úgy, mintha olvasná. Bocsásson meg, hogy eddig elmulasztottam, de most figyelmeztetnem kell rá: keleten semmihez sem értenek úgy, mint afrodiziákumok készítéséhez; és bizonyos mimóza-fajtákból és más növényekből parfümöket is készítenek, amelyek nagyon hatékony afrodiziákumok.

– Köszönöm, kedves Niemayer, – mondta Genevieve hangosan. – A levél kitűnő.

Visszament a nagy terembe. Mahmud Ali csendes bosszúsággal kérdezte, hogy ebben a házban az-e a szokás, hogy a szolgák idézik maguk elé az úrnőt, ahelyett, hogy alázattal elébe járulnának és Genevieve nevetve azt felelte, hogy Niemayer neki nem szolgája, hanem barátja. A Mahmud Ali biztatására azután ismét kezébe vette az aranygolyót, ráfujt, ahelyett, hogy lélekzetet vett volna belőle és elfintorította az orrát.

– Nagyon barbár, nagyon kiabáló – mondta. – Majd én adok magának egy francia parfümöt: azzal töltse meg. Parfümöt mégis csak Franciaországban tudnak csinálni.

Elbeszélgettek egy kicsit a parfümkészités müvészetéről, azután Mahmud Ali behozatta a négy pergamentbe kötött könyvet, melyet meg akart mutatni Genevievenek.

– Ez itt, – mondta az elsőre – egy szerelmi regény a tizennegyedik századból. A másoló művészetét ön bizonyára méltányolni fogja, ha a mi betűinket nem is ismeri.

Genevievenek valóban tetszett a másoló munkája, különösen az arannyal és karminnal gazdagon díszített iniciálék.

– Olyan, mint egy szép középkori kódex – mondta.

– Nem egészen – felelte Mahmud Ali.

Elmondta a regény meséjét, lassan lapozott, aztán megállt:

– Érdekes ·– mondta Genevieve. – Illusztráció?

– Igen. Ezeknek a könyveknek ez a különlegességük.

Az illusztráció azt ábrázolta, hogy a hős hogyan pillantja meg először a hősnőt. Az illusztrációk azután szaporodtak; néhol csak az iniciálék indamotívumai fogtak körül emberi alakokat, máshol egy záródísz a lap alján fogott körül egy-egy miniatűrt, de féloldalas és egészoldalas képek is jöttek. Genevieve elfogulatlan figyelme megzavarodott; meghökkenve kérdezte magától, micsoda képek ezek, és hamarosan nem lehetett a feleletre nézve semmi kétsége. A képek női testeket és férfitesteket ábrázoltak; művészi munka volt mindegyik, de egy vakmerő erotikus fantázia alkotásai, és az erotikájuk lassan dühödt pornográfiába ment át. Genevieve magán érezte a Mahmud Ali lesben álló tekintetét, összeszedte magát és felemelte a fejét.

– Érdekes, – mondta egy műkritikus elfogulatlan objektivitásával, – nézze csak Niemayer, a kelet művészete mit tud. És ha meggondolom, hogy itt keleten egyenesen a jó Isten tiltott meg nekik bármilyen emberábrázolást.

– Maradjon ott, – kiáltott Mahmud Ali Niemayerre. – A könyveket azért hoztam, hogy önnek mutassam meg. Húzza be azt a függönyt, kérem.

– A függönyt ne húzza be, kedves Niemayer, de maradjon ott, ha őfelsége mindenáron ragaszkodik hozzá, hogy ennek a műélvezetnek az ezoterikus jellege megóvassék. Hát lássuk a többit.

Niemayer megállt az ajtóban. Genevieve udvarias figyelemmel nézte a képeket, amelyeknek a vakmerősége a következő kötetekben, ha lehet, még fokozódott. Minden idegszála megfeszült egy rettenetes erőfeszítéstől. „Ronald, Ronald, Ronald, Ronald, Ronald, Ronald” – mondta magában. Lehet az ember akarata olyan erős, hogy nézzen és ne lásson, sőt, hogy a szeme recehártyájára ne az a kép vetődjék, amelyet sugarak és színek hoznak neki, hanem egy másik kép, amelyet az agyvelő küld előre? Szolgája vagyok a szememnek, vagy ura? – Ronald, Ronald, Ronald, Ronald, Ronald. – Genevieve csendes zsibbadtságot érzett. Az akarat az úr. Nézte a képeket és a Ronald arcát látta maga előtt.

– Érdekes, – mondta derült elfogulatlansággal, – hogy ezekben a képekben stilizálásnak semmi nyoma sincs. Az ember azt hinné, hogy a régi egyiptomi művészet inspirál egy keleti művészt, ha már a tiltott emberábrázolásra szánja magát.

Mahmud Ali gyanakvó és dühös meglepetéssel hallgatta. Niemayer doktor az ajtóból elkeseredett jelbeszéddel mutogatta – Mahmud Ali háta mögött – a tőrét és néma elszántsággal kérdezte újra meg újra, beledöfje-e egy anatómus biztosságával a tőrt Mahmud Ali hátába. Genevieve nemet intett és nevetett.

– Európa, azt hiszem, ebben a művészetben elmarad Ázsia mögött. Nyilván azért, mert itt tilos volt akár egy emberarcot is lerajzolni. A legnagyobb tehetségek tehát erre vetették magukat. Nem gondolja, hogy ez a magyarázat?

– De igen, – felelte Mahmud Ali komoran.

– Van még? – kérdezte Genevieve ásítva.

Volt még egy. „A szerelem művészete” – a hindu Kamaszutrának egy arabbetüs, illusztrált másolata. Mahmud Ali ezt nyilván pièce de resistence-nak szánta. Genevieve ásított.

– Ez más művész munkája lehet, – mondta a kritikus objektív felsőségével. – Talán egy más korszaké is. Úgy viszonylik a többihez, mint Carlo Dolci Rafaelhez. A vonalak már túlságosan lágyak és a színek édeskések. Giccs!

Végignézte a könyvet és unottan eltolta magától. Mahmud Ali ingerültségtől fuldokolva nézett rá és egy mozdulatot tett feléje. Genevieve a kis csengőre nézett, amely az asztalon állt. Mahmud Ali megfogta a csengőt és egy haragos mozdulattal kitépte a nyelvét, azután újra Genevieve keze után nyúlt. Genevieve elhúzta a kezét és ugyanazzal a mozdulattal lehajolt, a párnák alól elővett egy másik csengőt és megrázta. A csengő csilingelt, az angol inas bejött, Genevieve hideg italokat rendelt nála, Niemayer elégedetten vigyorgott és Mahmud Ali nevetett dühében. Azután összeszedte magát és elszánt nyugalommal és hosszasan adta elő Genevievenek, hogy az ő – Genevieve – ravaszsága már a gonoszság határán van. Azok a nők, akik szüntelen kacérsággal tudnak játszani egy férfi indulataival, tulajdonképpen nem érdemelnek semmi kíméletet és maguk provokálják az erőszakot. Az idő haladt előre; Genevieve nevetve hagyta jóvá a Mahmud Ali állításait és egyszer kétszer tüntetően nézett az órára.

– Én nagyon jól érzem itt magam, – mondta Mahmud Ali – és semmi kedvem elmenni. De ha maga ragaszkodik hozzá?

– Szó sincs róla. Egy gentlemant nem szokás kidobni…

– …mert a gentleman maga tudja, mikor kell elmennie, úgy-e? Én úgy érzem, még nem kell.

Ült és beszélgetett, és Genevieve kezdett komolyan álmos és fáradt lenni. Mahmud Ali szikrázó szemmel figyelte és nyugodtan csevegett tovább. Az éjszaka haladt előre; Genevievenek minden energiájára szüksége volt, hogy nyitva tudja tartani a szemét.

– Látom már, – mondta Mahmud Ali, – hogy ma nagyon unalmasnak talál.

Felállt és búcsúzott. Genevieve elkísérte az ajtóig. Mikor kezet nyújtott neki, Mahmud Ali nem akarta elereszteni a kezét, azután a másik kezével is utána nyúlt. Genevieve egy gyors mozdulattal visszahúzta a kezét és elsiklott a közeléből.

– Jó éjszakát.

– Jó éjszakát, – mondta Mahmud Ali.

Kiment a szőnyegajtón. Genevieve egy másodpercig elgondolkozva nézett utána, azután besietett a hálószobájába. Az álmossága eltűnt. Mahmud Ali arcáról a búcsúzás másodpercében félreérthetetlenül leolvasta a szándékait, és mikor a hálószobájában becsattantotta maga mögött a brokáttal letakart, áttört faajtót és az ajtó elé odatolta a két nap óta előkészített barrikádot, olyan világosan látta azt, ami odakint történik, mintha a szeme előtt játszódnék le az egész, és nem vastag falakon túl. Mahmud Ali bemegy az embereivel a függő folyosóba; az álmos angol inas sietve lefekszik; az álmos Niemayer is a szobájába vonul és gyorsan elalszik, ha ugyan meg nem sejtett valamit és tőrrel a kezében nem hallgatózik. Theodorát forró reménységei se tarthatták vissza attól, hogy régen elaludjék. Öt perc… tíz perc… egy negyedóra. Mahmud Ali a saját kulcsával újra kinyitja a függő folyosó ajtaját és visszajön. Vele jönnek az emberei, akik gyorsan és halkan elfoglalják a helyüket a különböző szobák előtt, hogy ki ne eresszék azt, aki fel találna ébredni. Mahmud Ali pedig jön a folyosón át ide… nem jön még? – itt van. Az ajtót egy óvatos kéz nyitni akarja.

– Ki az? – kérdezi Genevieve rosszhiszeműen.

– Én vagyok, asszonyom, sürgős közölni valóm van.

– Nem lehet se bejönni, se kimenni.

– Betöröm ezt a rossz ajtót.

Az áttört, könnyű ajtó reccsen egyet.

– Csitt – mondja Genevieve, suttogva – halkabban: felébreszti a barátomat.

A beszélgetés eddig suttogva folyt. Mahmud Ali most felhördült.

– Kit?

– A barátomat.

Világosságot gyújt és félrehúzza a brokát darabot. Az ajtó fafaragványai között látni a Mahmud Ali féltékenységtől és haragtól lángoló fejét: félelmes fenevad a ketrecrács mögött. Mahmud Ali keze belemarkol a fafaragványokba; mindjárt szétzúzza a ketrecrácsokat.

De ez az állatian dühödt, ugrásra készülő lendület egyszerre ellankad; Mahmud Ali eltorzult arcán tehetetlen elálmélkodás, fanyar gyöngédség és félszeg mosolygás jelenik meg. A fafaragványos ajtó elé egy ágy van tolva barrikádként; az ágyon csendes és mély álomban szuszog Genevieve barátja: a hétéves Szulejmán. Mahmud Ali ránéz Genevievere; azután ránéz Szulejmánra, elmosolyodik és mosolyogva nézi egy ideig; megint ránéz Genevievere és meg akar szólani.

– Pszt! – mondja Genevieve, az ajtóhoz emelve a kezét – nem szabad felkölteni.

Mahmud Ali az öklével fenyegeti Genevievet, a kezét rázva, az eget hívja tanúnak arra, hogy ilyen ravaszság és gonoszság nem volt még a világon, azután ismét ököllel fenyegeti Genevievet, de Genevieve int neki, hogy most már elég volt, ő most már be fogja húzni a brokátfüggönyt, mert Mahmud Ali még felébreszti a gyereket, ha sokáig gesztikulál itt, csakugyan jóéjszakát int, visszateszi helyére a brokáttakarót és eloltja a világosságot. Mahmud Ali a sötétben a fogát csikorgatja, azután megfordul és elmegy. Genevieve lefekszik. Fáradtnak és elkínzottnak érzi magát. A harmadik nap is eltelt. Elmorzsolja a minden esti altatódalt magának: – Ronald, Ronald, Ronald, Ronald, Ronald. – Néha még kevésbé lehet aludni tőle, mint nélküle. Ma elég húszszor, huszonötször elmondani. Genevieve alszik.

…Csütörtökön déltájban az amerikai fiúk néhány idegenvezető kalauzolásával megnézték a város építészeti nevezetességeit. A mecsetek nagyon érdekelték őket, de az érdeklődésük azután elfáradt s mire az idegenvezetők a királyi palotát mutatták meg nekik, már nyilvánvalóan unták az egész dolgot. Délután sétálgattak, este a Parisiana külön előadását nézték végig és éjjel összetűztek egy kicsit a rendőrséggel. Ami Hutchinsont illeti, ő elindult este a hangárok felé, de azután visszafordult és arról értesítette szövetségesüket – a levegő szabirisztáni hősét –, hogy a vállalkozást elhalasztják, mert lehet, hogy jobb repülőgéphez jutnak. Még ezen az éjszakán Hutchinson rendkívül titokban néhány egészen megbízhatatlan emberével egy óriási szabad mezőn elő is készíttetett egy nagy máglyát, amely vagy holnap vagy holnapután, eset leg vasárnap egész éjjel ég majd, hogy utat mutasson egy leszállóhelyet kereső repülőgépnek. Nagy titokban feladott táviratai minderről hírt vittek különböző perzsiai és arábiai konzulátusokra. Ezzel és ehhez hasonló tevékenységgel Kücsük Szaid számára bőven gondoskodtak munkáról a következő napokban.

Mahmud Ali reggel hazavitte Szulejmánt és megtiltotta, hogy éjszakára ezentúl kiengedjék a szerájból. Délben – szokatlan időben – átjött Genevievehez és azt kérte, hogy legyen ma este Genevieve az ő vendége vacsorára. Hol? Itt a Genevieve házában.

– Tegnap elálmosodott a társaságomban. Szeretném, ha ma jobban mulatna. Van egy produkcióm.

Genevieve nem akart belemenni semmiféle speciális mulattatásba. ő éppen elég jól mulat a Mahmud Ali társaságában.

– Hát hogy lehet ezt tőlem megtagadni? – kérdezte Mahmud Ali ingerülten. – Ha úgy viselkedem, mint egy európai gentleman, miért ne lenne szabad úgy mulattatnom, mint egy keleti ember vagy, ha úgy tetszik, egy keleti uralkodó?

Végre megegyeztek abban, hogy a vacsorát Genevieve adja; az italokat is, mert Mahmud Ali italt is kívánt és Genevieve nem óhajtotta a Mahmud Ali italait megkóstolni; a mulattatás pedig a Mahmud Ali joga és kötelessége. Mahmud Ali elégedetten távozott és Genevieve borús kedvben maradt vissza. Fárasztotta ez a mindennap megújuló küzdelem egy olyan ellenféllel, akivel szemben tulajdonképpen fegyvertelen az ember. Furcsa, hogy eddig is vissza lehetett tartani. Hány nap telt el már? Ez a negyedik. Ha a következő három is eltelik döntő segítség nélkül, – akkor? Genevieve hidegen számot vetett magával. Egy cseppet se szerette magát a hősnő szerepében, aki Lukréciaként védi az erényét. Elmosolyodott önmagán. Minden pátoszban ott érezte azt a valószínűséget, hogy a felséges a nevetségesbe megy át. De gondosan megmért minden lehetőséget, a mosolygása fanyar lett, fanyarul megvonogatta a vállát.

Délután Korngold tisztelgett Genevievenél. Genevieve nagyon barátságosan, de kissé szórakozottan beszélgetett vele. Korngold nem volt beavatva a Ronald és a Hutchinson terveibe, de nyilvánvalóan tudta, hogy valami készül és nyomatékosan figyelmébe ajánlotta Genevievenek, hogy az ellenfél gyenge pontját kell kikeresni; az egyetlen érzékeny pontot. Genevieve szórakozottan felelgetett és Korngold melankolikusan áttért egy más témára. Hallja, hogy Genevievet a szerájban gonosz szándékokkal fogadták volt. Csakugyan meg akarták mérgezni? Ő nem tudta elhinni. Genevieve a hálószobájából a faliszekrényből kihozta a kristály-flacont. Korngold ide-oda forgatta a flacont, odament vele az ablakhoz, hogy a világosságban jobban megnézze, óvatosan meg is szagolta, azután fejcsóválva visszaadta Genevievenek. Rettenetesek ezek a keleti asszonyok; szerencse, hogy Genevieve olyan okos; de az óvatossággal most se szabad felhagyni és kívülről jött ételt vagy italt nem szabad elfogadni. Kelet: kelet. Genevieve gondosan visszazárta a kristály-flacont a fali-szekrénybe, és Korngold nemsokára melankolikusan elbúcsúzott.

Este kilenckor átjött Mahmud Ali. Kettesben akart Genevievevel vacsorázni; Niemayer tehát a szobájában vacsorázott, azután búsan és idegesen ődöngött a kertben és az udvaron és később lesben állt a folyosón. Mahmud Ali nemcsak jó étvággyal evett, hanem derekasan ivott is és jókedvűen buzdította Genevievet is az ivásra. Le akar itatni? – gondolta Genevieve gyanakodva. Ő akar megrészegedni? A vacsora tíz óra tájban ért véget és féltizenegy körül az összeütött két tenyér hangjára bejöttek a teraszos terembe a Mahmud Ali emberei. A teraszon villámgyorsan sátorfélét emeltek néhány függönyből; szőnyegeket terítettek le és párnákat raktak le. Azután a terem minden függönyajtaja mellé kívülről odaállt két ember, hogy senki be ne jöhessen, akinek nincs itt dolga. Genevieve gyanakodva figyelte ezeket az előkészületeket, de Mahmud Ali derülten ivott, jókedvűen bíztatta őt is az ivásra és megkérdezte tőle, kezdődhetik-e az előadás? Genevieve igennel felelt, és a függő folyosó felőli szőnyegajtón bejött egy sötét ábrázatú, keleti ruhás férfi, aki odaállt a sátor alá – mintha a terasz lenne a színpad – és különböző fakír-mutatványokat végzett. Átszurkálta az ajkát és az arcát; beledöfött egy kést az oldalába, anélkül, hogy vérzett volna és más effélét. Nagyon érdekes – mondta Genevieve. Szerfelett unalmas, – gondolta – hipnotizáltatni akar ez az ember engem? A sötét ábrázatú férfi elvégezte a mutatványait és kiment. Utána négy eléggé felöltözött lány jött be; leültek a sátor alatt a párnákra és csörgődobokat vertek, egy ötödik, félig meztelen lány pedig táncolt.

– Nagyszerű – mondta Genevieve. – Egy ötödrangú párisi varietében esetleg lehetne első szám, – gondolta. Azután egy másik táncosnő jött be, aki kígyóval a nyaka és a teste körül vonaglott a csörgődobok hangjára; azután megint egy félig meztelen jött; a lányok most már énekeltek is és a csörgő dobokon kívül érc-húros hangszereket csipkedtek, a félig meztelen pedig hastáncot táncolt. Az örök hastánc, – gondolta Genevieve, – hogy nem unják meg; mikor először látja az ember, meglepő; másodszor már ásítani lehetne tőle. Még egy-két táncosnő jött; valamivel jobbak voltak, mint az előbbiek. Az lehetetlen, mondta magában Genevieve, hogy ez az én intim ellenségem itt azt higyje, hogy ez engem mulattat. Mit akar? Mire készül?

A lányok végre felkerekedtek és a szőnyegajtón át egy mélyen lefátyolozott nőt vezettek be a sátor alá. A lefátyolozott nőt ott átöltöztették – lehúzták piros selyem ruháját és egy zöldet húztak rá. A zöld ruhában a sátor elő-részébe vezették és ott mintegy bemutatták az újabb ruhát. Mint egy model-bemutatás valami párizsi szabónál, – gondolta Genevieve, – de a ruhák ott szebbek. Mi ennek az értelme? A zöld ruhát egy sárga követte, azután egy aranyhímzéses lila, azután még néhány. Micsoda unalmas komédia ez? – kérdezte magától Genevieve. A lányok végül leültették a sokszor átöltöztetett fátyolos nőt a párnákra és énekelve és dalolva elvonultak a szőnyegajtóhoz és a szőnyegajtón át bevezettek egy ünnepi ruhás legényt, miközben füstölőket lóbáltak. Szálas, szép darab legény. Ezt az arcot már láttam valahol, – gondolta Genevieve. Az éneklő nők a legényt odavezették a lefátyolozott nőhöz, leültették melléje, azután énekelve kivonultak. A legény ült a lefátyolozott nő mellett, lassan átkarolta és levette a fátylát. Egy szép fejecske, egy izzó arc: a kis Ayesha, az afrikai rabszolgalány.

– Mi ez? – kérdezte Genevieve elképedten Mahmud Alitól.

– Afféle keleti lakodalom, – mondta Mahmud Ali közömbösen.

Genevieve most már emlékezett rá, hogy a legényt a bazárban látta, összeházasította ezeket Mahmud Ali? De csak nem jut eszébe, hogy…? A szíve riadtan kezdett verni. A legény lassan levetkőztette a lányt. Genevieve eltikkadó száját megnedvesítette egy csepp pezsgővel. Az ajtókra nézett. Elmenekülni? Nem is lehetne. És gyengeséget mutatni? Végzetes lehetne. Könnyű mozdulattal cigarettára gyújtott. A vére dühödten dobolt a halántékán, de ő mosolygott. Most egy halálos erőfeszítéssel minden erőt összegyűjteni, amely az ember létének a mélységeiben lakik. Nyitott füllel ülni és nem hallani. Nyitott szemmel nézni és nem látni. Ronald, Ronald, Ronald, Ronald. Egy ködfátyol az ember szeme előtt… de ez nem elég… a ködből formálódjék ki egy arc… Ronald, Ronald, Ronald, Ronald… végre! Ronaldot látta. A szem a szolga, az akarat az úr. A test semmi, a lélek minden. És a zúgás a fülben nem elég… a Ronald hangját akarja hallani… Ronald, Ronald, Ronald! – végre! Ez a hangja, mikor jókedve van és nevet. Most ebben a védettségben megmaradni s ebben a hipnotikus feszültségben – Ronaldnak a semmiségből újjáteremtett arcát és Ronaldnak a semmiségből felidézett hangját megtartani, – még, még, még.

Jó. Elég. Nincs szükség több védelemre. Az a nő és az a férfi kitakarodhatik innen, de ennek az embernek itt, aki ezt merészelte vele tenni, ennek az embernek tartozik valamivel. Eldobta a cigarettáját és egy gyors mozdulattal teletöltötte mind a két poharat.

– Inni! – mondta indulatosan. – Fenékig a poharat.

Mahmud Ali felvillanó szemmel nyúlt a pohár után, figyelte, hogy Genevieve fenékig issza-e ki a magáét és ő is fenékig ürítette ki a magáét. Genevieve újra töltött. „Fenékig.” Genevieve nem félt. Az akarat az úr és a test a szolga. Megrészegedni? Majd meglátjuk, ki lesz itt részeg. Még egy pohár; és még egy; és még egy. Vadul töltött és vadul ivott, de a szeme lesben állott. Mahmud Ali dadogva mondott valamit és a keze után nyúlt. Genevieve ráütött a kezére, de most már látta, hogy gyors mozdulattal egy nehéz holland pálinkával telt üvegből töltheti tele a Mahmud Ali poharát és a magáét könnyű pezsgővel. „Fenékig.” Mahmud Ali kiitta poharát. Genevieve a földre csurgatta a magáét. Villámgyorsan újra töltött; Mahmud Ali ivott és Genevievenek elég volt jeleznie az ivás mozdulatát. „Még egyenesen tudsz ülni?” – gondolta fogcsikorgatva. Újra töltött a nehéz pálinkából. „Ide… ide hozzám” – mondta Mahmud Ali. Genevieve melléje ült. „Fenékig.” Mahmud Ali kezéből kiesett az üres pohár. Genevieve talpra ugrott. Mahmud Ali az asztalra kapaszkodva felállott. Genevieve dühtől szikrázó szemmel vizsgálta feldúlt arcát és üveges tekintetét, azután mérges felsőbbséggel kinyújtotta a mutatóujját és meglökte. Mahmud Ali visszaesett a párnákra és lassan lecsúszott a szőnyegre.

Genevieve mérges mosollyal lenézett rá, mint egy elejtett vadra. Elvágjam a nyakát? A vére minden cseppje tele volt füstölgő indulattal; tenni kell valamit; – mit kell tenni? – ölni? Hirtelen megfordult és kiment a nagyteremből. A szőnyegajtónál Mahmud Alinak egy embere állt elébe és nem akarta kiereszteni.

– Takarodj előlem, barom, mert megöllek, – kiáltotta felindultan Genevieve. – Ott van a gazdád, szedd össze és vidd haza.

A Mahmud Ali emberei ijedten gyűltek uruk köré, megállapították, hogy nem halott, csak holtrészeg és hosszú tanácskozás és futkosás után felemelték és hazavitték. Genevieve becsörömpölt a hálószobájába, undorodva öblögette ki a száját, dühösen lesúrolta magát, azután Theodoráért kiáltott. Theodora kisírt szemmel kiáltott be hozzá. Kiderült, hogy a szerelemféltés bántja; olyan szerelmes Mahmud Aliba, hogy azt már nem lehet elbírni; és Genevieve nem engedi őt a Mahmud Ali közelébe; – ma este őrökkel kergettette vissza a nagyterem ajtajából. Genevieve félkézzel egy csattanó pofont adott neki, hogy legyen oka a sírásra és most valóban kikergette a szobájából. Azután Niemayer után kiáltott. Niemayer sietve jött és ragyogott a boldogságtól, mert Mahmud Ali embereinek tanácskozásaiból mindent megértett.

– Niemayer, ide figyeljen, – mondta Genevieve csattogó hangon. – Én most elmegyek Ronaldhoz; és maga elkísér. De európai ruhában nem mehetünk ki az uccára és nem mehetek úgyse, ha csak magán is európai ruha van. Tehát fel fogja ezt venni.

Az ez egy keleti női felsőruha volt, fejkendővel és fátyollal. Niemayer kétségbeesetten tiltakozott a terv ellen, de végül is kénytelen volt engedelmeskedni. Genevievenek minden idege nyugtalanul reszketett, de miközben Niemayert felöltöztette, idegesen felajzott jókedvvel, könnyeket nevetett rajta. Fel kellene adnia a tudományos karriert, mondta Niemayernek; mert ő a legszebb keleti bakfis. Minden szépségversenyen első díjat nyerne, de ne járjon olyan hosszú lépésekkel; akkor rögtön látszik, hogy férfi. Figyeljen, – mutassa, hogyan fog tipegni – jó?

Lementek a kertbe és a kertből kisiklottak az uccára. Két fátyolozott asszony éjjel is járhat az uccán, anélkül, hogy bárki is molesztálni merné őket. Kevés emberrel is találkoztak, de mindkettejüknek nagy megkönnyebbülésére pár lépés múlva Habibullah Khanba ütköztek bele. A fiatal költő a rózsakert körül sétáltatta tépett lelkét; nagyon elcsodálkozott azon, hogy a két lefátyolozott nő közül az egyik Genevieve, a másik meg éppen tudós tanára, de szívesen vállalkozott rá, hogy elkíséri őket. Baj nélkül eljutottak a Hotel Royalig, és némán átadott bő borravalók árán a Ronald lakásáig. Genevieve benyitott. Ronald egyedül volt; háttal ült az ajtónak és mogorván kérdezte, hogy ki az. Genevieve betette maga mögött az ajtót.

– Ronald, – mondta a futástól lihegve.

Ronald felugrott és elsápadt. Genevieve a mellére vetette magát. Ronald egy habozó, elhárító mozdulatot tett.

– Ronald, – suttogta Genevieve lihegve –, ha tudnád, ha tudnád, ha tudnád!

Ronald nem kérdezett semmit, hanem eltorzult arccal lehajolt és a Genevieve ajkára tapasztotta az ajkát. Niemayer doktor és Habibullah Khan az ajtó előtt értesítésre vártak egy ideig, azután savanyú zavarodottsággal néztek össze. Megállapították, hogy kétségtelenül várniok kell Genevievere; elhelyezkedtek, ahogy tudtak és fanyar mélabúval vártak hajnalig.

Genevievenek az az érzése volt, hogy nem szakadhat el többé Ronaldtól és Ronaldnak az az érzése volt, hogy nem eresztheti el többé Genevievet. Együtt maradnak; reggel együtt menekülnek. Mikor azonban a hajnal első bágyadt fénye megjelent, Genevieve rémülten talpra ugrott.

– Ez tiszta őrültség, – mondotta. – Hogy gondolhattunk erre? Félóra múlva elfognának.

Meggyőzte Ronaldot arról, hogy vissza kell őt eresztenie a rózsakertbe és sietve akarta még egyszer hallani Ronald merész vállalkozásának a részleteit.

– Várj csak, várj csak, – mondta azután a homlokát dörzsölve, – Korngold üzent neked valamit: hogy vigyázz rá, hogy a leggyengébb pontján támadd meg az ellenséget; és nekem este eszembe jutott, hogy meg kellene őt kérdezni…

Ronald nagy szemmel nézett rá és egyszerre csak haragos ütéssel a saját homlokára csapott.

– Az egész tervet át fogom dolgozni. – mondta. – Azonnal nekiülök. Köszönöm, imádottam.

Genevieve elbúcsúzott tőle és két álmos és fáradt barátjával visszament a rózsakertbe. Másnap péntek este volt; az amerikai fiúk nagy érdeklődéssel nézték meg a szelamlikra felvonuló Mahmud Alit. Ez a látvány Genevievet is érdekelte és a rózsakert egyik előre nyíló ablakában türelmesen várt, míg Mahmud Ali hazarobog a mecsetből. Mahmud Alit elég sápadtnak találta, de sokkal nagyobb meglepetésére azt is megállapította, hogy a szultán nem azt a szép Henry Quatre szakállat viseli, amelyet ő szabatott neki, és amelyet még tegnap is nála viselt, hanem régi, harcias, torzonborz bajuszát és szakállát. Az első másodpercben ezen a csodán úgy elálmélkodott, hogy teljes értelmetlenséggel bámult a csapatainak kettős sorfala között gloriózusan hazarobogó uralkodó után. De hamarosan– nevetve és gonosz, kis elégtétellel ·– megértette, hogy Mahmud Ali nagyon bágyadt férfidísznek érezte alattvalói szemében a Henry Quatre-t és addig is, amíg régi szakálla teljes pompájában kinő, gondosan elhelyezett pótszakállt hord nyilvános szerepléseinél. Ettől nagyon jó kedve támadt és derülten nézte, milyen ujjongással üdvözli a tömeg a vörös zászlót, a felkelő arany nappal, amelyet Mahmud Ali tett meg nemzeti lobogónak. Íme, így gondoskodik egy nagy uralkodó szakállal és zászlóval arról, hogy népének legyen miért lelkesednie.

Az estét már szorongva várta, de az este haladt előre, éjszaka lett és Mahmud Ali nem jött át.

Megint eltelt egy nap. Ha Isten segít, több napot nem is kell már ilyen szorongva végig várni. Ronald és Hutchinson a pénteket – ünnepnap lévén – nem találták alkalmasnak az akcióra; de holnap éjjel akcióba lépnek. A szombat délelőtt események nélkül telt el, csak Habibullah Khan jelentette, hogy jó hirt kapott a Beni Aribi-től. Délután Korngold jelentkezett Genevievenek Mahmud Alitól jött, idegesen és izgatottan. Mahmud Ali ma valami módon értesült róla, hogy Genevieve meglátogatta Ronaldot és ez az értesülés nagyon érzékenyen érintette.

Korngoldot azért hivatta, hogy nagyon otromba módon a szemére vesse neki, hogy a nyugati nőket fölébe merte helyezni a keleti nőknek és hogy a haragját általában kitombolja előtte. A kérdés most az, nem lehetne-e ez elől a sebzett harag elől kitérni valahogyan, – addig, amíg a kedvező fordulat be nem áll. Genevieve rögtön készen volt azzal az elhatározással, hogy elmegy látogatóba az angol követségre és egyszerűen ott marad; majd üzen valamit, hogy beteg vagy másfélét; szóval ott marad, amíg Ronald vállalkozása a sikeres befejezésig el nem jut. Korngold helyeselte ezt az elhatározást. Azonnal indulni akartak, de a házból nem lehetett kimenni. Minden kijáratnál a Mahmud Ali emberei álltak és nem engedtek ki senkit. Genevieve telefonozni próbált; a telefon nem működött. Niemayer nem volt itthon; az angol inast Mahmud Ali emberei visszakergették, mikor Genevieve üzenetével ki akart menni a házból és arra se voltak hajlandók, hogy átvigyék a nagypalotába Korngoldnak azt a kérését, hogy ő elhagyhassa a házat. Mindenki itt marad. Korngold szomorúan tűnődött és azt mondta, hogy talán jobb is, ha ő itt van; esetleg még használhat is valamit. Niemayer ijedten szaladt el Ronaldhoz. Ronald sápadtan és türelmetlenül várta, hogy este legyen. Mikor végre sötét lett, kint egy mezőn kigyulladt a gondosan előkészített máglya, hogy útmutatóul szolgáljon egy soha meg nem érkező repülőgépnek, és Hutchinson egyéb lázas tevékenységeket is megindított, hogy Kücsük Szaidot foglalkoztassa. Az amerikai fiúk egy francia követségi titkár lakásán rendeztek zajos mulatságot. Mindnyájan pontosan ismerték a teendőiket; azonkívül írásban is megkapták a terv főbb vonásait; kaptak egy-egy skiccet, amely a nagypalota környékét ábrázolta és egy másikat, amely egy nagy ház alapzatát mutatta. Az est előrehaladásával a kerten át lassan kiszivárogtak; a francia követségi titkár lakásán csak a japán szolgája maradt, aki buzgón dolgoztatott két gramofont és időről időre nagy zajjal összetört egy poharat, hogy ha valaki kintről figyelné a kivilágított ablakokat, a mulatság zaját továbbra is hallja mögötte. Az amerikai fiúk tizenöten voltak; rajtuk kívül volt két angol, egy francia és egy olasz, végül Hutchinson és Ronald. A vállalkozás vezetője Ronald volt; a helyettese Hutchinson; ha mindkettőjüket baj érné, O’Connor. Egyébként minden ötös csoportnak külön vezetője is volt. Ronald és Hutchinson pontosan ott voltak a találkozónál; egyelőre minden rendben volt; az órákat összeigazították, és a társaság kis csoportokban lassan elindult a nagypalota felé.

Genevieve hallgatva ült a teraszos teremben Korngolddal. Beszélgetni hiába próbáltak; néha ránéztek az órára, azután tovább hallgattak. Kilenc órakor megjött Mahmud Ali. Ránézett Korngoldra és komoran mondta:

– Maga itt van, öreg? Jobb, ha elmegy.

– Mi az? – kérdezte Genevieve – maga csak így elküldi a vendégeimet.

– Menjen ki, öreg – mondta Mahmud Ali komoran.

Genevievehez fordult.

– Ennek a játéknak vége van. Én azt se bánom, ha ez az öreg itt marad. De ennek a játéknak vége.

– Vagyis? Mit tehetek szolgálatára?

– Engedelmeskedhetik. Más választása nincs.

Genevieve félrehajtott fejjel nézett fel rá; mosolygott. Időt nyerni, gondolta, időt nyerni. Barátságos mozdulatot tett.

– Kérem, nem ülne le és nem mondaná el…

– Nem. Nem ülök le, mert nagyon is rövid a mondanivalóm. Én magát királynémmá akartam tenni, de rabszolgalányommá is tehetem. Maga engem boton ugratott át, az orromnál fogva vezetett, tegnapelőtt disznóvá tett és hozzá rútul megcsalt.

Időt nyerni, gondolta Genevieve, időt nyerni.

– Hogy érti ezt, hogy rútul megcsaltam?

– Elszökött a… ahhoz az emberhez.

– Hát hűséggel tartozom én magának?

– Megígérte, hogy nem találkozik vele. És erre megszégyenített és meggyalázott engem…

– Ki? Én? Ide figyeljen, Mahmud Ali. Mit tett maga énvelem? Nem gondolja, hogy az szégyenletes és gyalázatos merénylet és támadás volt tegnapelőtt ellenem és hogy jogot adott nekem arra, hogy az igéretemet igenis megszegjem.

– Eh, mit bánom én ezt. Maga is olyan, mint az a kis rongy, az az afrikai rabszolgalány, aki kiszökik éjjel a szerájból. Úgy is fogok magával bánni. Engedelmeskedik, igen vagy nem?

– Nem! – kiáltotta felcsattanó hangon Genevieve.

Mahmud Ali komoran közeledett feléje. Genevieve hátrált. Korngold rémülten morzsolta a szakállát.

– A másik jó és én nem? – kérdezte Mahmud Ali hörögve. – Miért? Az ilyen éjszaka kiszökő, éhes asszonynak? Én miért nem?

Genevieveben forrott a düh.

– Mert utálom, – mondta fogcsikorgatva.

– Mindjárt meglássuk.

– Utálom, megvetem, leköpöm, – mondta Genevieve részegen a dühtől.

Mahmud Ali utána nyúlt, ő kisiklott és elkezdet szaladni. Mahmud Ali utána indult. Korngold Mahmud Ali elé állott és könyörögve kezdett hozzá beszélni. Mahmud Ali félrelódította. Genevieve beszaladt a hálószobájába és becsattantotta maga mögött az ajtót és letépte róla a brokátdarabot. Mahmud Ali megjelent a folyosón, mögötte a könyörgő Korngold.

– Álljon meg, mert lelövöm, – kiáltotta Genevieve.

Mahmud Ali nevetett. Genevieve célzott és el akarta sütni a pisztolyát; a pisztoly csattant, de nem dördült el. Genevieve rémülten nézte meg a pisztolyt és látta, hogy hiányzik belőle a gyujtószeg. Mahmud Ali nekivetette a vállát az ajtónak. A faragott ajtó recsegett. Genevieve eldobta a pisztolyt és a faliszekrényhez ugrott.

– Ha ide bejön, én már nem élek.

A kezében megcsillant a kristály-flacon. Mahmud Ali megállt egy másodpercre.

– Tudok valakit, – mondta mérgesen –, aki azt mondta, hogy nincs férfi, akiért egy asszonynak érdemes az életét odaadni.

Genevieve nem felelt. Aki azt mondta, az hazudott. Van egy férfi, akiért érdemes az embernek odaadni az életét is: Ronald. És: jó élni; – nem jó bűnösnek lenni; – nem kell az embernek a maga erényét túlbecsülni; – de egy tiszta asszony és egy szabad ember inkább haljon meg, semmint engedje, hogy az erőszak meg alázza. Villámgyorsan és tisztán követték egymást a gondolatai. Még hallgatózott is egy másodperc feléig, hátha kintről zajt hall, hátha Ronald már itt van. De kint csend volt; itt pedig az ajtó újra megreccsent. Felemelte a kristály-flacont. Az ajtó recsegve-ropogva szakadt be, és ő egy elszánt és gyors mozdulattal felhajtotta a folyadékot, behunyta a szemét és szédülve leült. A kristály-flacon kiesett a kezéből. Mahmud Ali megdöbbenve bámult a szőnyegen heverő flaconra és azután a sápadt Genevievere. Genevieve arcán egy eltorzult rángatózást látott, erre ijedten kihátrált a szobából.

– Ez az asszony meghal, – mondta Korngoldnak megborzongva. – Csakugyan: inkább kiitta a mérget. Mi ez? Makacsság?

– Makacsság is van benne, – mondta Korngold vállvonogatva. – De a makacsság csak egy része. Ilyenek a nyugati asszonyok. Mondtam.

Mahmud Ali gyűlölettel telt pillantást vetett rá.

–·Rettenetes, – szólt csendes undorral. – Hivasson orvost.

– Minek az már?

Lent a kapunál egy-két kiáltás és néhány ütésnek a csattanása hangzott fel, aztán a kapu felnyitásának és betaszításának a zaja és egy közeledő csapat lábdobogásának a zaja. Azután fémült, női sikoltozás. Mahmud Ali az ablakhoz lépett. A lépcsőn ekkor már rohant fel Zobeyda asszony; éjszakai ruhában volt; a haja kibontva lobogott mögötte, de a fátylát vigyázva az arcára takarta. Mikor Mahmud Alit meglátta, sikoltozva mutatott az udvarra. Az udvar közepén ott állott a Ronald csapata; a középen Ronald, mellette Hutchinson, és Hutchinson karjában, takaróba burkolva az ijedtnek nem is látszó Szulejmán. Mahmud AU rögtön megértette, miről van szó. Lehajolt, mintha ugrásra készülne.

– És az az asszony meghalt – mondta bosszúsan és mintegy meggörnyedve attól az elszántságtól, hogy a fiát így is ki kell vágnia.

– Miért halt volna meg? – kérdezte Korngold.

– Kiitta azt a flacont. Magam láttam.

– De melyiket? Olyan flacont tucatszámra lehet kapni a bazárban. Ezt itt nem.

Kihúzott a zsebéből egy kristály-flacont.

– Jónak láttam tegnapelőtt kicserélni, mert ez itt bizonyosan bajt csinált volna. A másikban csak egy kis keserű dióhéjfőzet volt.

Ronald kis csapata – ötös csoportokban – a nagypalota felé indult el, de másodpercnyi pontossággal a szeráj előtt találkozott. Az eredeti terv az volt, hogy Mahmud Alit és Kücsük Szaidot fogják el, de ezt a majdnem kivihetetlenül nehéz tervet Ronald pénteken reggel hirtelen átdolgozta. Az új terv egyszerűbb volt, könnyebben végrehajtható és olyan, amely Mahmud Alit az egyetlen érzékeny pontján támadja meg. A huszonegy főnyi csapat a szeráj főkapuja előtt találkozott. Néhány másodperc alatt áttörtek azon a néhány őrön, aki itt állt és azon a néhány csodaállaton, aki a kapun belül volt. Fegyvert nem használtak, hanem egyelőre a barbár nyugati ökölharc kegyetlen fogásait alkalmazták, és különösen az amerikai fiúk knockoutjai tökéletesen hatékonyaknak bizonyultak. A feladat az volt, hogy a szeráj belsejében legyenek, mielőtt kívülről egyetlen riasztó hang bejutna; és a kérdés az volt, ott találják-e Szulejmánt, ahol információik szerint lennie kell. Pár másodperc múlva bent voltak az udvaron; három ötös csoport – az alaprajzzal a kezében – elfoglalta a három kaput, a többiek pedig Ronald vezetése alatt felrohantak a lépcsőn. Végigrohantak néhány termen és mire az első ijedt női sikoltások felhangzottak, Ronald kézi villamoslámpája már rávilágított egy alacsony ágyra és az álmából felébredt Szulejmán kerek arcára. Ronald kiemelte Szulejmánt – megsimogatta az arcát, hogy ne féljen – egy takaróba burkolta és átadta Hutchinsonnak. Egy perc múlva már lent is voltak az udvaron, a kapuktól visszavonták az őrségeket és zárt kis csoportban, kifelé fordított revolverekkel elindultak a rózsakert felé. Kücsük Szaid messze a városon kívül várt valahol egy leszálló repülőgépet. A nagypalota felriasztott őrsége habozott, hogy megtámadja-e őket, de ekkorra őrjöngő sikoltozással, lobogó hajjal és lobogó fátylakkal utólérte őket Zobeyda asszony és a saját testével állott a palotaőrség fegyverei elé.

…Genevieve szédülve várta a halált. Kintről behallatszott hozzá a zaj és a szívén átnyilalt az a fájdalom, hogy Ronald itt van, de későn jött. Azután kinyitotta a szemét és nagy meglepetésére Korngoldot látta maga előtt.

– Kicsit keserű, úgy-e, lady Genevieve? Parancsoljon egy bonbont; mindjárt elmúlik.

Genevieve szédülve nézett a szőnyegen csillogó flaconra és nem mert még felállni, de mikor Korngold megmutatta neki az igazi flacont, teljes lendülettel, gyorsan és vígan ment Korngolddal a nagyterembe. A nagyterembe ekkor jött fel Ronald is a barátaival. Mahmud Ali az embereit félre legyintette az útjukból, de előbb Genevieve elé ment.

– Asszonyom, – mondta –, nagy leckét tanultam. Beismerem a tökéletes vereségemet és kegyelemre megadom magam. Azt hiszem, most már egyebet nem tehetek, minthogy a bocsánatát kérem és hogy szívem mélyéből irigylem azt a férfit, akit ön méltónak tart magához.

Ronaldhoz fordult:

– Sir Ronald, – mondta – intézkedni fogok, hogy ön még ma éjjel megkapjon minden írást, amely ahhoz kell, hogy elhagyhassa Szabirisztant. Azt a pert majd letárgyalják ön nélkül is. Ha erre szavamat adom önnek, nem volna olyan szives ezt a kis túszt kiadni? A fiam nem fél, de az anyja, amint látja, reszket.

Ronald egy másodpercig habozott, figyelmesen nézte Mahmud Alit, azután odalépett Hutchinsonhoz, kivette a karjából Szulejmánt és átadta Mahmud Alinak. Mahmud Ali átadta Szulejmánt a remegve váró Zobeydának és egy szokatlanul jóindulatú, futó mosolygással jelezte neki, hogy elmehet. Zobeyda asszony boldogan iramodott el a terhével. Mahmud Ali Ronaldhoz fordult.

– Köszönöm, sír Ronald, – mondta. – Lady Genevieve nagy leckére tanított engem. Sajnálom, hogy előbb nem tudtam. Így csak annyit mondhatok, hogy minden tiszteletem, jó kívánságom és irigységem az önöké.

Az amerikai fiúknak Hutchinson fordította le a francia beszélgetést. A fiúk úgy találták, hogy Mahmud Ali tulajdonképpen good sport; csak persze meg kellett egy kissé móresre tanítani. Az egyik fiú nem habozott ezt pár barátságos szóban Mahmud Alinak meg is mondani, öreg szultánnak szólítván Mahmud Alit. Ezt viszont Ronald fordította le illendően franciára. Mahmud Ali nevetett, és mikor az amerikai fiúk a Genevieve köszönetét elutasítván, előbb Genevievere kiáltottak három viharos hurrát, azután Rónáidra, végül ő rá, olyan jól mulatott a dolgon, hogy engedelmet kért Genevievetől, hogy még egyszer, utoljára vendégeként itt leülhessen.

– Nem bánom, – mondta Genevieve –, de én itt hagyom az urakat, mert én azonnal csomagoltatok. Reggel utazni akarok.

Mahmud Ali bűntudatosan sütötte le a szemét és tehetetlen mozdulatot tett. Genevieve nevetett.

– Tudja mit, – mondta, – hogy könnyebb legyen a lelke: még mindig ott van az a két koncessziós okirat. Írja alá őket. De mind a kettőt.

– Asszonyom, – mondta Mahmud Ali elképedve, – kezdem belátni, hogy komoly veszedelem lett volna erre az országra, ha ön sokáig ittmarad.

Ünnepiesen beszélt, de hozzátette, hogy örül a figyelmeztetésnek, örül ennek a lehetőségnek, aláfestette a nevét a két okiratnak és átadta őket Ronaldnak. Azután kiderült, hogy tulajdonképpen miért maradt még itt. Ronaldtól szeretne őszinte választ kapni egy kérdésre.

– Önök egy gyors és jól megszervezett beütéssel hatalmukba kerítették a fiamat. Ha én nem akartam volna, vagy nem tudtam volna az ön kívánságait teljesíteni, hanem elrendeltem volna, hogy a katonáim vegyék körül és rohanják meg önöket: meg tudta volna ön ölni a fiamat?

Ronald habozott.

– Nem, – mondta aztán őszintén.

– A többi urak? Őszinte választ kérek.

Kiderült, hogy senki se tudta volna megölni Szulejmánt. Mahmud Ali boldogan nevetett.

– Tudtam. A nyugati asszony meg tud halni ott, ahol a keleti asszony csak engedelmeskedni tud. De a nyugati férfi nem tud többé ölni ott, ahol a keleti férfi tud. Én meg tudtam volna ölni az ön fiát, sir Ronald. Ezért miénk a jövő.

Elégedetten beszélgetett még egy ideig, azután elbúcsúzott és elment. Az amerikai fiúk lelkesen ünnepelték Genevievet és Ronaldot, és minthogy a telefon megint működött, a követségekről hamarosan látogatók is érkeztek – hölgyek és urak – és az ünneplés egyre szélesebbkörű, tánccal egybekötött búcsúztatássá lett. Genevieve keveset foglalkozott a vendégeivel, mert Theodora teljesen felmondta a szolgálatot és csomagolás helyett zokogással foglalkozott. Genevieve közbenjárására végül lady Sylvia fogadta a szolgálatába, így Szabirisztánban maradhatott és megmaradt az a reménye, hogy valaha meghódítja Mahmud Alit. Reggel felé még javában folyt a búcsúztatás, mikor kis tevés csapat érkezett a rozsakert elé. A Beni Aribi négy embere volt Habibullah Khannal. Az egyik teve oldalán hosszú borzsák lógott; mikor azt a bőrzsákot az összegyűlt vendégek előtt kinyitották, az uborkaorrú Hasszán Beni Aribi emelkedett ki belőle. Ronald nem akart hinni a szemének. De Habibullah Khan elmondta, hogy a Beni Aribi régen kitaszította volt ezt az embert; azon az estén a Royal előtti téren valami csőcselék népség társaságában volt a Kücsük Szaid megbízásából és azzal a paranccsal, hogy Ronaldot minden áron vigye bele valami harcba. A Beni Aribi nagyon gyanúsnak találta a halálát. Hetekig vadásztak rá, míg elfogták egy távoli faluban, de most hajlandók itt rögtön az egybegyűlt társaság előtt elvágni a nyakát, ha a megígért kétezer fontot csak így kaphatják meg. Ronald megnyugtatta a Beni Aribit, hogy a jutalmat megkapják; lord Rosslyn pedig magának kérte ki, hogy Hasszánt a zsákban holnap elvihesse Mahmud Alinak. Nem mintha azt remélné, hogy nagyon zavarba hozza, de ez a szerény öröm és kis elégtétel jól fog esni neki az elmúlt keserű hetek után. Genevieve, mikor látta, hogy ebben az országban még a halál is hazug és a fanatizmus is csak arra való, hogy hazug perekre ürügyet szolgáltasson, még jobban vágyódott arra, hogy minél előbb indulhasson. De egyelőre Habibullah Khannal kellett foglalkoznia. A fiatal költő lelki összeomlását ugyanis teljessé tette, hogy az a segítség, amelyet az uborkaorrú Hasszán zsákba rejtett személyével Genevievenek hozott, időközben teljesen értéktelenné lett. Akihez a sors ilyen kegyetlen, – akitől azt az örömet is megtagadja, hogy idejében érkezzék, mikor a szíve boldogsága függ tőle, hogy idejében érkezzék, – aki mindig későn érkezik, mert hiszen tulajdonképpen a legnagyobb lekésés az, hogy Genevieve a más felesége: minek éljen még az? Genevieve nagy fáradsággal, sok kézszorítással és azzal a biztatással, hogy ha Európába jön tanulni, gyakran láthatja őt, végre megvigasztalta. Mikor aztán Genevievetől még egy fotográfiát is kapott, szép aranykeretben és a leghizelgőbb dedikációval, akkor egészen felderült.

Az aranykeretet előbb nem akarta elfogadni, de mikor Ronald azt kérdezte Genevievetől, helyes-e fotográfiát ajándékozni valakinek, akinek a vallása tiltja az emberábrázolást, féltékenyen kapott az aranykeret és a fotográfia után. Ugyan ilyen emléket kapott Niemayer doktor is.

A búcsúztatás belenyúlt a reggelbe, de Korngold – öreg ember – engedelmet kért rá, hogy már korábban elmenjen. Ronald karonfogta.

– Nagyon, nagyon köszönöm önnek a sok szívességét. Nagyon sajnálom, hogy félreismertem a jóindulatát.

Korngold mosolygott és Ronald megint ravasznak találta a tekintetét.

– Bocsásson meg, Korngold úr, tegyen nekem még egy utolsó szívességet. Engem az vezetett félre, hogy mikor megkérdeztem önt, tudja-e ki az az ember itt, aki álnéven vett nálunk egy nagy részvénytömeget és akinek a segítségére nekem szükségem lenne, ön azt felelte, hogy nem tudja. Én pedig láttam a szemén, hogy tudja. Úgy-e, hogy tudta?

– Persze, hogy tudtam, sir Ronald.

– No hát úgy-e. Hát ki az az ember?

– Én vagyok, sir Ronald.

Ronald értetlenül nézett rá.

– Én vagyok, sir Ronald. Mondottam, hogy okos emberek keleten szeretik eltitkolni, ha némi pénzük van. Most már megmondhatom, mert holnap én is itthagyom örökre ezt az országot. Mahmud Ali nagyon kényelmetlen lett nekem. Csak azért vártam mostanáig, mert szerettem volna, hogy a koncesszió végre tető alatt legyen. Hiszen nekem is elég nagy érdekem.

Azután reggel lett és az automobil az arab sofőrrel és a szíriai tolmáccsal ott állott a rózsakert előtt. Az egész társaság lekísérte Genevievet és Ronaldot az automobilhoz. Genevieve még egyszer megköszönte az amerikai fiúknak külön-külön a lovagiasságukat és a bátorságukat. Azután beültek az automobilba. Az amerikai fiúk hurráztak. Az automobil elindult, elsiklott a nagypalota előtt – úgy tetszett, mintha egy emeleti ablakon a Mahmud Ali alakja látszanék – azután végig az asztarabadi uccákon, ahol a járókelők megfordultak a Genevieve mosolygása után. Genevieve arra gondolt, hogy jó lesz a sivatagban lenni – sátrak alatt, sárpalotában, egyedül Ronalddal – és egyszerre magán érezte a Ronald szemét. Kérdő tekintettel fordult hozzá.

– Végigkacérkodtad ezt az egész országot, – mondta Ronald.

Genevieve csendesen mosolygott és átengedte a kezét a Ronald forró, hálás, szerelmes szorításának.