részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Mike Sielski: The Rise. Kobe Bryant and the Pursuit of Immortality.

St. Martin’s Press, New York, 2022

Copyright © Mike Sielski, 2021

All rights reserved

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Szemenkei Balázs, Zukály Zoltán, 2024

Minden jog fenntartva

Kate-nek, Evannek és Gabe-nek

Tartalom

Előszó: Az elkövetkező dolgok előjelei

ELSŐ RÉSZ

1. Kialudt tűz

2. Menedékhely

3. Ördög az Istenben

4. A világ gyermeke

MÁSODIK RÉSZ

5. Angyalok napfelkelte idején

6. Denevérek, egerek és egy életre szóló élmény

7. Vereségek

8. Hencegés

9. Se Dio vuole

10. Rendben, akkor játsszunk!

11. A verem

12 Mítosz és valóság

HARMADIK RÉSZ

13. Titkok és cápák

14. Az Én-rák

15. Nyugi, megoldom

16. Az alagút

17. Az utolsó meccs

18. A változás sebessége

19. Laker vagyok

20. A csarnok nyitva van

Utószó: Az ő története, az ő hangja

Köszönetnyilvánítás

Források

Képmelléklet

Előszó Az elkövetkező dolgok előjelei

Kobe Bryant halálának másnapján egy középiskolai osztálytársam és barátom küldött nekem egy e-mailt, amely felért egy gyomrossal. „Gondoltam, ezt érdekesnek találod majd” – írta Ben Relles.

Az üzenet egy harminchat másodperces videó linkjét tartalmazta. Az osztott képernyős felvétel jobb oldalán a szénfekete, kivágott nyakú pulóvert viselő Kobe volt látható egy nagyméretű cseresznyefa íróasztalnál, amint egy laptopra mered, amelyen egy képsor villódzik. A helyszín a YouTube vezetői irodája volt, ahol Ben igyekezett új tartalmakat találni a csatorna számára. Kobe 2018 januárjában érkezett ide, a vállalat dél-kaliforniai központjába, hogy bemutasson egy műsort. Ez a Wizenardon alapult volna, egy általa készített gyermekkönyvsorozaton, amely a sport, a fantázia és a mágia világába repít. Mint kiderült, a YouTube akkoriban nem finanszírozott gyerekműsorokat, és nem vette meg a produkciót, de „valójában ez volt az egyik leglenyűgözőbb prezentáció, amit valaha hallottam – mondta később Ben. – Hihetetlen szenvedéllyel rajongott az ötletért, és egyértelműen minden apró részletre odafigyelt.”

A videó bal oldalán voltak azok a képek, amelyek igazán felkeltették Kobe figyelmét: felvételek egy kosárlabda-mérkőzésről két külvárosi philadelphiai középiskola között – az ő alma matere, a Lower Merion, és az enyém, az Upper Dublin játszott egymással. Ben és én akkor voltunk végzősök. Ő a csapat cserejátékosként, én meg a diákújság szerkesztőjeként tevékenykedtem, mivel nem voltam elég ügyes és atletikus ahhoz, hogy az iskolai tornaórákon túl szervezett keretek között játszhassak. Az elsőéves Kobe Bryantnek ez volt a második meccse a középiskolában.

1992. december 7-én a The Philadelphia Inquirer a középiskolai fiú kosárlabda-beharangozó sorozatának részeként egy-egy rövid cikket közölt a csapatokról. Mindkét gárda zöldfülűnek számított, így szép játék helyett leginkább küzdelmet lehetett várni a parketten, de a Lower Merion Acesről tudósító Jeremy Treatman szerint egy játékos mindenképpen reménykedésre adhatott okot az iskola szurkolói számára: „Emlékezzenek erre a névre: Kobe Bryant.”

A következő héten a csapatok a Lower Merionban rendezett négycsapatos torna vigaszágán mérkőztek meg egymással. A harminchat másodperces felvételen a kamerához legközelebb álló Upper Dublin-játékos – egy Bobby McIlvaine nevű végzős irányító, piros mezben, melynek hátulján hatalmas méretben virított az egyébként Kobe számaként is ismert 24-es – keresztpasszát csapattársa, Ari Greis kapta. Miután Greis elkapta a labdát a jobb szárnyon, bal kézzel vezetve a labdát elhúzott Kobe mellett, hogy a körtéből bevágjon egy palánkos dobást. A felvételt Ben családjának egyik barátja készítette. Ben maga éveken át őrizgette, majd miután kiderült, hogy személyesen is tárgyalni fog Kobe-val, digitalizálta. A YouTube-os találkozó végeztével pedig lejátszotta a felvételt a laptopon, miközben egy munkatársa megörökítette Kobe reakcióját. Volt ott minden a nevetéstől a bosszankodásig, ahogy a harminckilenc éves végignézte, mit művelt a pályán tizennégy évesen.

„Ez fergeteges! – mondta. – Remek védekezés, Kobe… Pocsék védekezés… Ezt egész nap nézném, basszus!… Jaj, Istenem… Neeeeeeeeee!… Ez igazán komikus volt… Abban az évben csak négy meccset nyertünk.”

Te hol voltál, amikor az a helikopter a calabasasi domboldalba csapódott 2020 januárjában? Éppen valami harapnivalót készítettél magadnak ebédre a konyhában? Pihentél a foteledben? A garázst takarítottad? Én a kocsimban ültem, a két fiammal a hátsó ülésen, hazafelé siettünk, hogy a nyolcévesem átöltözhessen, és odaérjen a 3:45-ös kosárlabdameccsére. Amikor aztán odaértünk, a fiam észrevette: az ellenfél csapatában az egyik vékonyka karú, fehér pólón zöld mezt viselő játékos a póló ujjára fekete filccel írta fel, hogy „KOBE”. Egy ilyen napot nem lehet elfelejteni. Nem felejtesz el egy olyan tragédiát, amely megrengeti a világot.

Ilyen volt Kobe Bryant hírneve és ereje. Annyi mindent kötünk a sportolóinkhoz. Látjuk, hogy mit tettek és mire képesek. Ez az ő gravitációs mezejük, a vonzerő, ami hatással van ránk. Olyan mércét jelentenek az életünkben, amely felé törekedhetünk, amelyhez mindannyian mérhetjük magunkat, és Kobe esetében ez a vonzerő még erősebb volt, mert rá nem csupán a kosárlabda révén lehetett felnézni. Oscar-díjat nyert a Dear Basketball című rövid animációs film executive producereként, amely a visszavonulásakor írt versén alapult. A Lakers utáni életében mintaférjként láthattuk felesége, Vanessa oldalán, illetve szerető, de magas elvárásokkal rendelkező apaként négy lánya körében. Idővel a hírnevét egykor beárnyékoló botrányt – a 2003-as, nemi erőszakkal kapcsolatos vádakat és coloradói letartóztatását – is sikerült a publikum nagy többsége számára háttérbe szorítania. Ebben persze segítette a megbocsátásra kész média és rajongótábor, valamint a Vanessának vásárolt óriási gyémántgyűrű is. Befejezte a Phil Jacksonnal és Shaquille O’Neallal folytatott kicsinyes háborúit. Úgy tűnt, nagy dolgok várnak rá, túl az öt bajnoki címen, a tizenöt All-Star-mérkőzésen, a 33 643 ponton, a 2008-as NBA legértékesebb játékosának járó díjon. És túl azon a magabiztosságon – az önmagába vetett hitén, amely annyira abszolút és nyilvánvaló volt, hogy gyakorlatilag ragyogott és sugárzott belőle –, amely ahhoz szükséges, hogy akkor is elengedd az utolsó dobást, amikor az arénában mindenki tudja, hogy te fogod eldobni. Most pedig mindez a kiválóság, megváltás és ígéret kialudt, tökéletesen értelmetlenül. Ahogy felfogtam a hírt, csak ültem tátott szájjal, és a fejemet ráztam: ennek semmi értelme.

A nagy dolgok Philadelphiában és környékén kezdődtek. Ez a tény talán már feledésbe is merült, hiszen Kobe és Los Angeles annyira összefonódott – az ottani reflektorfényben vált gyerekből férfivá –, hogy úgy tűnt, mintha tizenhét évesen, tökéletes ugró- és dobóformával rendelkező játékosként egyszer csak előjött volna Hollywood számos dombja közül az egyikből. De nem. A nagy dolgok Lower Merionban kezdődtek, a philadelphiai történelmi külvárosok egész sorát magába foglaló Main Line egyik előkelően fényes láncszemén. A környék, a játszóterek és a parkok kosárlabdapályáin, a helyi középiskolák fülledt tornatermeiben és az AAU-bajnokság mérkőzésein. Nyilván az idősebb philadelphiai lakosok közül még mindig sokan emlékeznek, hogy Kobe nem is a városból származott, nem tartozott közéjük, de legyünk őszinték: volt-e valaha olyan játékos, aki jobban megtestesítette a philadelphiai kosárlabdázást – az állandó éber-éles létet, a gyilkolj vagy meghalsz versenyszellemet? „Philly megtanított vastag bőrt növeszteni, és azt is, hogyan legyek kemény – mondta 2015 végén, a 76ers elleni utolsó philadelphiai meccse előtt. – Errefelé egyetlen olyan játszótér sincs, ahol az emberek szimplán csak kosaraznak, és nem szólogatnak be egymásnak.”

A nagy dolgok a középiskolai edzőjével, Gregg Downerrel kezdődtek, aki formálta őt, és aki maga is formálódott Kobe által, akivel bajnokságot is nyert, és aki örökké szerette, és hűséges maradt hozzá, és aki Kobe halálhírét hallva hitetlenkedve, kétségbeesve rogyott a konyhapadlóra. A nagy dolgok Treatmannel kezdődtek, aki eleinte csak tudósított Kobe-ról, de végül mély barátság alakult ki közöttük, aki szabadúszó sportújságíróból Kobe egyik legfőbb bizalmasává és a philadelphiai kosárlabda világának egyik mozgatórugójává vált. Az ő 1992-es Inquirer-sztorija volt az első, amelyben egy nagyobb mainstream hírportál megemlítette Kobe-t. Emlékeznek erre a névre? Treatman mindent megtett, hogy senki ne felejtse el. Downer kérésére a Lower Merion fiú kosárlabdacsapatának segédedzője lett, ő felelt a véget nem érő interjúkérelmek és a média képviselőinek általános kezeléséért. Tette ezt oly módon, hogy kellően közel, de mégis elég távol tartotta az újságírókat, nehogy azok terhet jelentsenek, vagy zavaró tényezők lehessenek, miközben a Kobe-üstökösről tudósítottak. Bárkinek elmondta, aki véletlenül feltett egy mintegy mellékes, laza kérdést Joe Bryant fiáról, hogy Kobe lesz a következő nagy sztár, és a végén mindannyian büszkén hangoztatjuk majd, milyen régóta ismerjük őt – és mindez valóra is vált. Annyira közel került Kobe-hoz, hogy ők ketten készítettek egy interjúsorozatot egy könyvhöz, amelyet végül Treatman soha nem tudott megírni. Azonban gondosan megőrizte több ilyen interjú mikrokazettás felvételét és átiratát – a nem egészen húszéves Kobe friss gondolatait és emlékeit –, és rendelkezésemre bocsátotta őket ehhez a könyvhöz. Aztán január 26-án Treatman felvette a mobiltelefonját a philadelphiai East Falls városrészben lévő Jefferson Egyetemen, ahol éppen egy lánykosárlabda-tornát felügyelt, és alig tudta kinyögni a szavakat. „Nem tudom elhinni!”

A nagy dolgok egy olyan iskolában kezdődtek, amelynek fiú kosárlabda-programja már évekkel korábban eljelentéktelenedett, de Kobe miatt valóságos vándorcirkusszá vált, és az állam legjobb csapata lett. Egy olyan közösségben kezdődtek, amely a saját faji és vagyoni sokszínűségét és harmóniáját hirdette, de amelynek tagjai valójában vágyva vágytak egy közös büszkeségre, amely egyesíthetné őket. Nyári liga- és barátságos meccseken kezdődtek, amelyek azonnal apokrifek és mítoszok tárgyává váltak, és évtizedekig azok is maradtak – olyan történetek, amelyeket nem kellett megszépíteni, mert már maga a valóság megdöbbentő volt: hogy egy tizenhét éves kölyök minimum egyenrangú félként vette fel a kesztyűt a pályák legjobb játékosaival, vagy akár felül is múlta őket, ami egyben azt is jelentette, hogy az NBA néhány jobb játékosával is egy lapon lehetett őt említeni. Azokon az edzéseken és gyakorlásokon kezdődött, amelyeket a Sixers a St. Joseph’s Egyetemen tartott a kilencvenes évek közepén, és amelyekre besétálva a tizenéves Kobe sok NBA-veteránt háttérbe szorított, John Lucas edző pedig csak reménykedett benne, hogy a csapatnak lesz annyi esze, hogy draftolja a srácot. Akkoriban a La Salle Egyetem hallgatójaként, a diákújság szerkesztőjeként és sportrovatvezetőjeként olvastam és hallottam pletykákat azokról az edzésekről. Mint mindenki más az egyetemen, aki szerette volna, ha a La Salle férfi-kosárlabdacsapata visszatérne a néhány évvel korábban még szinte automatikusnak és magától értetődőnek vett sikerekhez – a húsz győzelemmel zárult szezonokhoz, a konferenciabajnoki címekhez, az NCAA-tornára való kijutáshoz –, reméltem, hogy Kobe is úgy dönt, hogy arra az egyetemre megy, amelyhez az apja olyan sok szállal kötődött. Joe Bryant a La Salle egykori diákja és a jelenlegi edzője! Ő és Kobe nagyon közel állnak egymáshoz! Így kell lennie, nem igaz? De vajon mennyire volt reális ez a forgatókönyv, miután Kobe látta, milyen jól megállja a helyét a profik ellen, hogy bármilyen ravasz trükkel vagy könyökössel próbálkoznak be nála, ő mindezt képes nem csak elviselni, de vissza is adni nekik? A nagy dolgok ezzel a felismeréssel kezdődtek. Akkor kellett elkezdődniük.

Kultúrtörténelmünk egy olyan pillanatában kezdődtek, amikor a sportolói sztársághoz a hagyományos utat tekintették az egyetlen megfelelő útnak – ez pedig egy olyan feltételezésnek bizonyult, amit Kobe egyszerre erősített és cáfolt meg. Egy olyan fiatalemberrel kezdődtek, aki bizonyos szempontból teljesen tipikusnak számított, más szempontból viszont olyan dolgokat tapasztalhatott meg, amiket senki más, jaj de rég volt már mindez. A nagy dolgok 1992 decemberében kezdődtek, amikor Kobe mindössze tizennégy éves volt. És lám, hová vezettek.

A rövid filmrészlet, amelyet Ben Relles közel harminc éven át megőrzött, nem adta vissza a mérkőzés teljes történetét. A Lower Merion 74-57-re legyőzte az Upper Dublint, és Kobe zavarba ejtő pillanata, amelyet örökre, mintha borostyánban örökített volna meg az a videokamera, aligha volt reprezentatív a teljes teljesítményére nézve. Tizenkilenc pontot szerzett, és Ben később talált egy ötperces összefoglalót a meccsről, amelyben Kobe messze a leginkább figyelemfelkeltő szereplő. Betörésből szerez kosarat. Tempót dob, két pont. Egy bedobásnál kiszabadul a védők közül, és a körte bal oldalánál már tiszta helyzetben dobhat. Úgy tűnik, mintha a hosszabb videó Kobe és csakis Kobe megmozdulásairól szólna, és az ember el nem tudja képzelni, hogy a csapata veszíthet, ha ő a pályán van. Pedig igenis sokszor veszítettek, Kobe-nak igaza volt: az ő újoncidényében a gárda ezenkívül mindössze háromszor győzött, és 4-20-as mérleggel zárta a szezont.

Már az is nagy szó, ahogy tökéletesen emlékezett arra az idényre, de ennél is tanulságosabb volt az arckifejezése, ahogy a meccset nézte: mosolygott, kuncogott, és átkozta magát a lusta védekezéséért, rágógumit rágott, és míg szemei a számítógép képernyőjére tapadtak, az elméje kutatott, tapogatózott, hogy visszataláljon ahhoz a pillanathoz és életének ahhoz az időszakához, ahhoz a csodagyerekhez, aki valaha volt. A felvétel nyilvánvalóan meglepte, mélyen a múltjába repítette, de már itt ki lehetett venni annak az embernek a formáját és körvonalait, akivé vált. A minta már megvolt. Annyi minden, ami őt formálta és jellemezte, már akkoriban is jelen volt az életében – a pimaszság, a versenyszellem, a melegség és a hidegség, amely a körülményektől, a saját vágyaitól és céljaitól függően változott, a kisfiús bizonytalanság, a hírnév teljes nyugalommal való kezelésének képessége, a kosárlabdában való csúcsra törekvés iránti elkötelezettség, valamint annak szinte természetfeletti megértése, hogy mi kell mindennek eléréséhez. Olyan tulajdonságok, amelyeket az idők során megtartott, és olyanok is, amelyeket levetett. Az emlék olyan ajándék, amelyet gyakran egy jól elzárt dobozba rejtenek, és ez a meccsrészlet volt a könnyedén forduló kulcs, amely Kobe számára újra kézzelfoghatóvá és bensőségessé tette a látványt, a hangokat, a helyeket és az embereket. Ismét láthatta önmagát. Ami most következik, az egy kísérlet arra, hogy mi is újra így lássuk őt.

ELSŐ RÉSZ

1. Kialudt tűz

„Kívülről biztosan tökéletesnek tűnik az életem.”

Kobe Bryant

A róla elnevezett tornacsarnok előtti szürke járdán rögtönzött emlékmű emelkedett, gyertyák, koszorúk, mezek és cipők színes sokasága fogadta az emlékezőket. A narancsszínű kosárlabdákon, sárga és vörös rózsákon túl a Los Angeles Lakers aranylila és a Lower Merion Aces bordó és fehér színei is visszaköszöntek. 48 óra telt el azóta, hogy a Sikorsky S–76B típusú, fehér alapon kék és zöld csíkokkal felfestett helikopter felszállt a dél-kaliforniai John Wayne-Orange County repülőtérről. A pilóta először egy golfpálya felett körözött, majd a ködös időjárás ellenére tovább folytatta útját célállomásuk felé, amelyet sajnos már soha nem értek el, mivel a helikopter kilenc emberrel a fedélzeten egy domb oldalába csapódott. A balesetben a pilótán kívül Kobe, 13 éves lánya, Gianna, és az AAU-csapatukhoz (Amateur Athletic Union, egy nonprofit, szülők bevonásával működő, több sportággal is foglalkozó szervezet – a ford.) kötődő további hat személy – köztük Gianna két csapattársa – egyaránt életét vesztette. Mindannyian a Los Angelestől északnyugati irányban 72 kilométerre található Mamba Sports Academy pályáin megrendezett kosárlabdatornára siettek. A tragikus baleset, ami 2020. január 26-án, vasárnap történt, keddre valóságos zarándokhellyé változtatta Bryant philadelphiai külvárosi középiskoláját. Nemcsak az órára siető diákok álltak meg, hogy az emlékművet bámulják a didergősen hideg, de szikrázó napsütéses délutánon, hanem mindenféle korú férfiak, sőt nők sora is tiszteletét tette, mintha csak egy templomba tértek volna be. Az sem tántorította el őket, hogy több háztömbbel arrébb kellett leparkolniuk autóikat. Mark Kerr, egy 64 éves New Jersey-i lakos és Lakers-szurkoló 90 percet autózott feleségével és unokaöccsével, hogy közelebb érezhesse magát az elhunyt legendához. A Bryanték sikerét 10 év után lemásoló, 2006-ban állami bajnokságot nyerő iskolai csapat három tagja is tiszteletét tette. A játékosok egy bekeretezett fotót helyeztek el a koszorúk közé, amin Kobe ott ült velük együtt a kispadon. Egy WNBA- (Észak-Amerikai Női Profi Kosárlabda Bajnokság – a ford.) játékos lila tintával, cirkalmas kézírással írt levelet helyezett el, az alábbi üzenettel: „Önzőnek érzem magam, de csak arra tudok gondolni, mi mindent érhettél volna még el, amitől így meg lettünk fosztva.”

Gregg Downer két napja nem nézett televíziót, nem kapcsolta be a rádiót, és valahányszor a munkája miatt az iskola felé kellett vennie az irányt, leszegett fejjel elsétált az emlékmű mellett, egyszerűen nem bírt ránézni. Vajon meddig kell még arra gondolnia, mit veszített el ő, és mit veszített el a világ a Santa Monica-hegység lábainál? Maga sem tudta a válaszokat ezekre a kérdésekre, de azt igen, hogy még nem áll rájuk készen. Egyvalami biztosnak tűnt, nem lesz majd könnyű annyi emlékkel. 57 évesen már ráncosodni kezdett, bőre nem volt olyan sima, mint akkoriban, mikor idejük nagy részét egymással töltötték. A harmincas évei elején a fiatalos kinézete miatt bárki egyetemi szobatársnak nézhette volna őket. Amennyire közel álltak, és amilyen tisztelettel gondoltak egymásra, akár azok lehettek is volna.

Downer a vasárnap délelőttjét és kora délutánját hétéves lánya és a kislány barátnőjének felügyeletével töltötte. Amikor csak Kobe meglátta a hirtelenszőke, haját többnyire copfban viselő Brynnt, mindig felkapta őt, hogy aztán szorosan magához ölelhesse, mintha csak a sajátja lenne. Downer későn, 50-es évei elején vált apává, addigra Kobe-nak és Vanessának már két lánya is született, Natalia és Gianna. Amikor a kislány és Kobe találkoztak, Downer látta az örömöt mindkettőjük szemében. Brynn és pajtása Downer és felesége, Colleen körül nyüzsögtek, amikor a férfi telefonja rezegni kezdett. Egy riporter. Downer sejtette, miért keresheti őt. LeBron James előző este Philadelphiában, a Sixers elleni meccsen lépett fel a pontszerző örökranglista harmadik helyére, Kobe-t a negyedik helyre taszítva. A sportriporter valószínűleg egy rövid idézetet szeretne Downer edzőtől, legalábbis ezt mondta Colleennak. A telefont fel sem vette, de az a következő másfél percben megállás nélkül rezgett, mintha megszállta volna valami. Downer felment az internetre, ahol a TMZ tweetje fogadta, amely először számolt be Kobe haláláról. A férfi a következő öt percben az égiekhez fohászkodott, bárcsak ez is egy tipikus bulváros tévedés lenne, hátha csak valami internetes troll kegyetlen tréfáját használják fel a nézettség növelésére. Nem először történt volna ilyen, de ezúttal sajnos nem tévedtek. Brynn és barátnőjének játékdélutánja véget ért, a konyhai sürgést-forgást és nevetést felváltotta a döbbent csend, a szemek könnybe lábadtak.

Downer előbb felment az emeletre, majd lejött, és szó nélkül kiment az ajtón, hogy sétáljon egyet a külvárosban, ahová 15 évvel azelőtt költöztek. Útja során kifakult gyepet, télre letakart medencéket látott, ahogy elhagyta a szomszédokat, és azokat az embereket, akik tudták, Kobe volt edzője él a szomszédságukban. Sem érzelmileg, sem tudatosan nem volt képes felfogni, mi történt. Egyáltalán tényleg megtörtént? Ki volt még a helikopteren? Értesítenie kell valakit? Volt Lower Merion-os edzőkollégáit, akiknek kezei alatt Kobe is pallérozódott? A csapattársait, akikkel olyan közel voltak tinédzseréveik alatt, és akik annak ellenére a barátai maradtak, hogy már ritkábban hallottak felőle, miután sztárrá vált a Lakersben? Vagy ott volt Jeanne Mastriano, aki 30 évig tanított angolt a középiskolában, és úgy is Kobe mentorává tudott válni, felkeltve és táplálva a fiatalember tudásvágyát, hogy semmi köze nem volt a kosárlabdacsapathoz? Nekik ki fogja elmondani? Miközben erre gondolt, könnyei újra potyogni kezdtek. Mobilja továbbra is a konyhaasztalon járta a vitustáncot a szűnni nem akaró hívások és üzenetek közepette. Végül hazasétált, és ahogy belépett az ajtón, azon gondolkodott, kit kellene először hívnia, ha egyáltalán képes lesz rá, hogy felemelje a telefont.

Négy gyermekük közül egyik sem töltötte még be a tizenegyet, így energiától duzzadva követelték a figyelmet, mint bármelyik másik téli vasárnapon, amikor a négy fal között kellett megtalálniuk szórakozásukat. Phil és Allison Mellet ezért kihasználták azt, kik ők, és hol élnek. Mindketten a Lower Merion 1998-as évfolyamában végeztek, végzősként kezdtek el járni, és azóta is együtt voltak. Allisonnak, aki spanyolt tanított, és a világnyelvek osztályának vezetőjeként tevékenykedett, hétvégén is bejárása volt az iskolába. Felnyalábolták a gyerekeket, és egy rövid autóút után máris ott találták magukat a Bryant nevét viselő tornateremben. Phil általában kosarazott vagy egy amerikaifoci-labdát dobált a lurkókkal, míg Allison a futópadot nyúzta a pálya melletti szobában. A férfi lerakta telefonját egy gyerekek által levedlett ruhahalom mellé, amelyben a zsebek az otthoni nasinak bepakolt almapürés zacskóktól és müzliszeletektől feszültek. A tornaterem, amit 2010-ben neveztek el Kobe-ról, miután névadója 411 000 dollárral támogatta meg az iskolai körzetet, sokkal nagyobb volt annál, amiben még Mellet és Kobe csapattársakként játszottak az 1995–1996-os szezon során. Az azóta már vállalati jogászként dolgozó férfi évek óta nem beszélt Bryanttel. Annak idején ő csak egy vékonyka másodéves hátvéd volt, aki már annak is örült, hogy megengedték neki, leülhessen a végzős szupersztár, Kobe Bryant által vezetett csapat kispadjára. A szorosan a fal mellé tolt lelátók miatt a terem most még nagyobbnak tűnt, a gyerekek zsivaja pedig úgy visszhangzott, mintha egy szurdokból kiabáltak volna ki. Rajtuk kívül csak a portás tartózkodott az épületben. Mellet telefonja rezegni, képernyője pedig villogni kezdett az üzenetek sokaságától. Régi barátai hozták meg a szörnyű hírt.

Ahogy elolvasta az üzeneteket, furcsa üresség fogta el. Bár már nem tartotta a kapcsolatot Kobe-val, úgy érezte, az a bajnoki cím örökre összeköti őt csapattársaival, így Bryanttel is. Mindig szerencsésnek tartotta magát, hogy együtt játszhatott vele, és egy kicsit megismerhette őt. Valahányszor találkozott valakivel a munkáján keresztül, lehetett az illető egy másik ügyvéd, esetleg egy befektető vagy akár egy részvényes, sosem mulasztotta el becsempészni a beszélgetésbe, hogy Kobe Bryanttel játszott együtt. Egy csapatban voltál VELE? Mesélj csak erről! – jött általában az izgatott reakció. Mellet kifejezetten élvezte, ahogy a történeteivel szabályosan felvillanyozhatta ezeket az embereket, miközben ő maga is újra átélhette ezeket a pillanatokat. Ezek a beszélgetések immár soha nem lesznek ugyanolyanok, életének egy fontos része pedig örökre eltűnt.

A portás húsz percen belül megjelent, hogy közölje, mindannyiuknak el kell hagyniuk az épületet, mert azt le fogják zárni.

A pennsylvaniai Narberth városának egyik Acme-boltjában, a középiskolától mindössze két és fél kilométerre, Amy Buckman éppen a fagyasztott árukat nézegette. A főleg zöldségekkel töltött zacskók ropogtak, zörögtek, ahogy magának és férjének, Terrynek próbálta összegyűjteni a bevásárlólistán szereplő árucikkeket. Ő is a Lower Merionban végzett, még 1982-ben, hogy aztán 2018-ban már ő legyen az iskola szóvivője. Korábban 25 éven át a Philadelphiai ABC égisze alá tartozó Channel 6 Action News hírműsor producereként és riportereként tevékenykedett. Terry éppen otthon ült a televízió előtt. Miután látta, mi történt, azonnal üzenetet küldött feleségének. 32 éve voltak házasok, pontosan tudta, mit kell írnia.

Azt mondják, Kobe helikoptere lezuhant.

Amíg neje a kasszához sietett, Terry továbbított neki minden információt, a megerősítést, a részleteket. Buckman hazavezetett, kipakolta a bevásárlást, majd üzenetet küldött az iskolai körzet főfelügyelőjének, Robert Copelandnek, az iskola igazgatójának, Sean Hughesnak, és a körzeti létesítményekért felelős igazgatónak, Jim Lillnek. Bemegyek az irodába. Mi leszünk a helyi híradó, írta. Felhívta Downert, majd Doug Youngot, előbbi egyik segédedzőjét, majd Kobe egyik korábbi csapattársát, sőt még az előtte hivatalban lévő szóvivőt is. Downer hangján érezte, hogy a férfi nem áll készen rá, hogy a nyilvánosság előtt beszéljen. Az edző egy hatszavas mondatot diktált be neki, amit Buckman beletett abba a 189 szót tartalmazó közleménybe, amit az irodájában írt meg. Ezt nem szimplán munkaköri kötelességként vetette papírra, hanem ő volt az egyetlen, aki erre akkor egyáltalán képesnek bizonyult, ugyanis sosem találkozott személyesen Kobe-val. Televíziós karrierje során tudósított az O. J. Simpson-tárgyalásról, meginterjúvolta Oprah Winfrey-t, számos reggeli műsort hozott tető alá megannyi philadelphiai hírcsinálóval, ahogyan a szakmán belül hívtak bárkit, akivel meg lehetett tölteni hat és fél percet egy egyórás helyi adásban. A philadelphiai régióban akkor már régen Bryant volt az állócsillag a hírességek egén, a hírcsinálók hírcsinálója, ők ketten azonban mégsem találkoztak. E pillanatban azonban ez sokkal inkább jelentett előnyt, mint hátrányt, hiszen valakinek kellően józannak kellett maradnia, hogy a közösség nevében felszólalhasson. Szükség volt valakire, aki Kobe Bryant halála napján az alma materének arca és hangja lehet.

A rögtönzött kegyhely egyre terebélyesebbé vált, mint egy kúszónövény, úgy tette magáévá először a járdát, majd az iskola bejárata előtti részt is. Az épület előtt riporterek és operatőrök gyülekeztek, interjúkat készítettek az érkezőkkel, miközben várták, beengedik-e majd őket az iskola területére, hogy az esti híradóhoz videóanyagot készíthessenek a kupáknak otthont adó vitrinről vagy a Kobe nevét viselő csarnokról. 16 óra 30 perckor Buckman kiállt irodája ajtaja elé, hogy felolvassa az iskola közleményét.

„A Lower Merion Iskolai Körzet és közösség mély fájdalommal kísérve értesült egyik leginkább becsben tartott korábbi végzőse, Kobe Bryant haláláról. Mr. Bryant, aki NBA-karrierje előtt középiskolánkban kosárlabdázott, nemcsak intézményünk, de az egész kerület nevét megismertette az egész világgal.

Gregg Downer 1992-vel kezdődően négy éven át edzette Mr. Bryantet, aki 1996-ban állami bajnoki címhez segítette iskolánkat. Az edző ledöbbenve, megrendülve vette tudomásul a történteket. Az Ászok családjában mintha mindannyiunk szíve dobbant volna utoljára – mondta. A teljes Lower Merion Iskolai Körzet őszinte részvétét fejezi ki a Bryant család számára.”

Buckman engedélyezte a média képviselőinek, hogy belépjenek az épületbe, és elkészítsék felvételeiket, de kiemelte, ezt ott és akkor tegyék meg, mert később már nem lesz rá lehetőségük. Hétfőn már újra tanítási napot tartottak. A riporterek egyre-másra érkeztek, hogy felvételt készítsenek a csillogó parkettáról, a bajnoki zászlókról, a csarnokon kívüli hatalmas, Kobe arcát megjelenítő mozaikról, és persze az üvegvitrinről. Ez utóbbi otthonául szolgált a sztár öt pár cipőjének, négy bekeretezett fotójának, és annak az aranysárgán csillogó, 1996-os bajnoki trófeának is, amelyet a feje fölé emelt azon az ominózus napon a Hershey-ben. A riporterek oldalra húzódtak, hogy utat engedjenek a gyászolóknak. Levelek, virágok és kosárlabdák töltötték meg a folyosót, az esemény után több mint 400 labdát számoltak össze. Egy részüket később a helyi ifjúsági házaknak adományozták, a többit pedig a raktár polcaira tették el fekete szemeteszsákokban. A relikviák egészen a bejáratig értek, sokszor az ajtókat is eltorlaszolva, ezen a napon senki nem foglalkozott a tűzbiztonsági szabályokkal. Buckman, Hughes és Lill addigra kötéllel körbekerítettek egy részt a pázsiton, majd óvatosan, mintha törött üvegcserepeket takarítanának, elkezdték összeszedni a közeli ajtók előtti papírokat, virágokat. Az iskola udvarán lombfúvóval összegyűjtött falevelek, a kissé leharcolt bokrok mellett pedig egy zsák mulcs és föld hevert. Mire utat vágtak a bejárattól az udvarig, beesteledett. Amy Buckmannek átöltözni se volt ideje, ugyanazt a sárgásbarna, kordbársony sztreccsnadrágot viselte, amiben bevásárolni indult.

Éppen akkortájt, amikor régi barátja a helikopter egyik utasaként elindult célállomása felé, Doug Young belegyömöszölte magát az Alabama és Észak-Karolina közötti járat turistaosztályának egyik székébe, hogy a rövid repülőút után megérkezzen a Senior Bowl amerikaifutball-mérkőzés helyszínére, az alabamai Mobile-ba. Az esemény nemcsak a csapatok képviselői számára volt értékes lehetőség az egyetemi játékosok feltérképezésére, Young kliensei közül sokan, edzők, sőt specifikusan az irányítókkal foglalkozó guruk is képviseltették magukat üzleti lehetőségek után kutatva. 193 centijével és izmos, szálkás fizikumával Young figyelemfelkeltő jelenség volt, akiről nem feltétlenül mondták volna meg, mennyire kötődik középiskolájához. Pedig nála többet senki nem tudott a Lower Merion múltjáról, főleg a fiúkosárlabda-programjáról, és Downeren kívül talán senki nem tett nála többet azért, hogy fenntartsa a Kobe és az iskola közötti kapcsolatot. Amikor a csapat 2018-ban Los Angelesbe utazott, hogy találkozzon a szupersztárral, Young állította össze a teljes programot és szervezte meg az utazást, majd tető alá hozott egy 90 perces kerekasztal-beszélgetést a játékosok és Kobe között, utóbbi irodájában. A találkozó után minden játékos kapott egy aláírt példányt Bryant The Mamba Mentality című könyvéből. Ha Downer motiválni szerette volna játékosait, Young mindig sikeresen kikönyörgött egy kis időt Kobe-tól, aki egy konferenciahívással rendszerint feltüzelte a srácokat. Young ott volt a kezdetektől, a saját harmadik és negyedik éve Kobe első és második szezonjával esett egybe.

Az 1 óra 45 perces út alatt, amíg a repülő a levegőben volt, Young kikapcsolta telefonját és laptopját. Amint leszálltak, körbenézett, és észrevette, hogy több utas sírni kezdett, miközben a telefonjukat nézték, míg mások lefagyott ábrázattal meredtek maguk elé. A szomorúság és a döbbenet dominóhatásként ért el mindenkit. Ő is bekapcsolta a telefonját, és dermedten bámulta a kijelzőt. Fel se fogta, hol van, amíg le nem kászálódott a gépről a terminálra, ahonnan átszállással repült volna vissza Philadelphiába. A Charlotte Douglas nemzetközi repülőtér. Charlotte, a Hornets otthona, azé a csapaté, amelyik draftolta Kobe-t.

A szerencsétlenség utáni két napban Downer senkivel sem akart beszélni. Vasárnap is sokan hívták őt, de csak néhány embernek vette fel a telefont. A tragédia délutánja óta kábultan járt-kelt, Hughes megkérte rá, semmiképpen se menjen be tanítani. „Maradj otthon, ameddig csak szeretnél.” Downer üzenetet váltott John Coxszal, Kobe unokatestvérével is, de Bryant szülei, Joe és Pam felől még nem hallott. Ahogyan senki más sem. Semmit nem mondtak a nyilvánosság előtt. Downer remélte, hogy hamarosan újra kapcsolatba léphet velük, de addig is más teendőkre kellett koncentrálnia. Hughes és Jason Stroup, az iskola sportszakosztályának vezetői szerettek volna néhány szót szólni Downer játékosaihoz, ezért az edzés előtt összehívták a csapatot. A Lower Merionra kedd este mérkőzés várt. A játékosok közül többen is találkoztak Kobe-val a csapat legutóbbi Los Angeles-i túráján, így Downer nem szerette volna áthárítani a felelősségét, hogy valaki más beszéljen hozzájuk, megnyugtassa őket, beszéljen róla, ki is volt Kobe, és mit kéne most tenniük. Autóba ült, és elindult az iskolába a találkozóra.

Olyan hangnemben beszélt Kobe haláláról, amiről remélte, megfelelő fogadtatásra talál majd a tinédzserfiúknál. Mindenkiben kavarognak az érzelmek – kezdte. – Valahogy le kell csökkentenünk ezt a 10-15 érzést 4-5-re. Amikor arra gondolok, mit akarna Kobe, az a válaszom, hogy valószínűleg szeretné, ha minél hamarabb újra labdát fognátok a kezetekbe. Kedden fontos mérkőzés vár ránk, minél inkább vágynunk kell a játékra, a cipőcsikorgásra a parketten, és úgy kell küzdenünk, mint még soha. És ezt is fogjuk tenni. Adjunk hálát azért, hogy egészségesek vagyunk, értékeljük, hogy megvan a játékra való képességünk, hogy kosárlabdázunk, és próbáljuk meg rohadtul élvezni, ha már csináljuk!

Az edző Buckman közleménye óta még nem szólalt meg a nyilvánosság előtt, de most kötelességének érezte. Felkérések tömkelege érkezett felé az iskola irodáján keresztül, ezért Buckman Downer és Young részvételével összehívott egy délutáni sajtótájékoztatót az adminisztrációs épületbe. Mintha csak a modern médiakapcsolatok tankönyvéből húzta volna ezt elő, de Kobe hírnevét tekintve teljességgel érthető lépésnek tűnt. Buckman úgy gondolta, ad egy esélyt a helyi tévéknek és újságoknak, és akár a messzebbről érkező nagyobb médiumoknak is, mint a The New York Times vagy a The Washington Post, hogy közvetlenül Kobe korábbi edzőjével beszélhessenek. Egyedül azt kötötte ki, ezután jó ideig nem kérdezhetik majd sem Downert, sem bárki mást a Lower Merionból a történtekről. Downernek továbbra is gondoskodnia kellett a kosárlabdacsapatáról, a gyászhoz szükséges időről nem is beszélve. Mindenkinek időre volt szüksége. Itt az esélyetek, riporterek, éljetek vele!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Borítóterv Szalkai Diána

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 620 384 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya Sans – SIL Open Font License

Barlow Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License