Copyright © Várkonyi Eszter, 2026

© Gabo Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Hegyi Péter

Tördelő: Kaposvári Zsolt

Korrektor: Kütsön Nikolett

ISBN 978-615-110-116-2

www.gabo.hu

www.facebook.com/GABOKIADO

www.instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Prológus

Volt nyakkendőm, kék katáng, piros az új, mint a láng.

Ég a munka, fényt ragyog, e piros fény én vagyok!

Megzörrent a mikrofon, a kerületi megyei tanács udvarán felállított hangszóró előbb sípolni, majd recsegni kezdett, de Dalma csak mondta tovább töretlenül a verset. Artikulálva, hangosan, ahogy a tanárnővel begyakorolták. Ketten jöhettek számításba a negyedik A osztályból, a nagyhangú, népszerű Bokor Réka és ő. Ketten álltak ki egy héttel az úttörőavatás előtt, és mondták el az osztálynak az igazgató által kiválasztott verset. Dalma hiába tudta tökéletesen, nem érzett magában erőt a versengéshez. Elvégre ő nem ilyen. Ő szemüveges, és ez a tény meghatározza mindennapi létezését. Egy szemüveges nem léphet versenyre egy nem szemüvegessel, sem népszerűségben, sem külsőben.

Amikor az osztályteremben a végső válogatásra sor került, már eleve vesztesként állt ki a többiek elé: önkéntelenül is halkan, szinte alig hallhatóan mondta a sorokat. Egyértelmű volt, hogy Réka lesz a befutó. Igen ám, de az úttörőavatás napján Réka megbetegedett, így történt, hogy most ott állt a recsegő mikrofonnal a kezében, a fülsüketítő zajban.

– Dalma! Várj egy kicsit! – súgta oda a tanárnő, de ő az izgalom hevében nem figyelt. Így amikor a technikus végre kikapcsolta a hangosítást, a nagy csendben mégis hallhatóvá vált a vers.

Felavatott úttörő, érted égek, szép jövő.

S rád, avató bizalom, méltó leszek, fogadom.

Minden szót átérzett, a szép jövőt, a bizalmat, a méltóságot, és közben úgy érezte, repül. Mintha kilépne önmagából, megfeledkezett mindenről. Nem mintha nem izgult volna, reggel óta, mióta megtudta, hogy Bokor Réka beteg, vagy ötször ki kellett kéredzkednie a vécére kakilni. Viszont ezért, mire felállt a színpadra, a teste is könnyű volt, nem csak a lelke.

Ekkor még nem tudta, hogy ez az adrenalin, de érezte, hogy ebben az elmúlt két percben valami olyasmi történt vele, ami örökre meghatározta az életét.

A vers végén meghajolt, levonult a dobogóról, beállt az osztálytársai közé, és az ő nyakába is felkötötték a piros nyakkendőt. Úttörő lett.

Utána beültek a szüleivel és a nagyszüleivel a közeli cukrászdába, így ünnepelték meg a nagy eseményt.

– Jól szavalt a Dalma – mondta ott a testvére a krémesevés közben, ami elég fura volt, mert Doma soha, de soha nem szokta megdicsérni, sőt, ő a világon a legnagyobb ellensége, bármiről is legyen szó. Ikertestvérek voltak, de a kétpetéjű fajtából. A bátyád – így mondták neki, pedig Doma csak öt perccel volt idősebb nála. Ez is egy ok volt az állandó versengésre. Doma most sem hagyta annyiban.

– Bár elég ciki volt, amikor begerjedt a mikrofon, és ő meg csak mondta tovább.

Dalma elpirult, és az asztal alatt bokán rúgta a bátyját.

– Auuu! Ne rugdoss, hé! – szisszent az fel tettetett fájdalommal.

– Dalma! Legalább most ne kezdd! – förmedt rá az anyukája.

Persze, mindig csak ő a hibás, duzzogott Dalma, de aztán a nagyszüleire nézett, és megenyhült. Békésen ültek vele szemben, és mosolygott a szemük. Legalább ők nem dőlnek be ennek a szemét Domának.

– Örülök, hogy jól sikerült – zárta le a vitát kedvesen a nagypapája.

Apu már elment, épp csak bekapott egy mignont, szaladt tovább dolgozni. Gitártanár volt, saját zenekarral és folyamatos fellépésekkel, úgyhogy már megszokták, hogy ilyenkor mindig csak beugrik, mert ezer dolga van. Mondjuk, az utóbbi időben mintha még annyit sem lett volna otthon, mint azelőtt, ez Dalmának is feltűnt. Reggel korán elment, este későn jött, legalábbis ezt mondta Anyu, de Dalma nem gyanakodott, egész addig a napig, míg Apu rá nem döntötte az Éva vermutot a matekleckéjére.

Apu nem szokott inni, legalábbis nem sokat, és inkább vicces lesz az alkoholtól, mint ijesztő, de az az alkalom kivételes volt. Épp a törteket nézték át Anyuval, aki idegesen próbálta elmagyarázni, hogyan kell összeadni három egykettedet, de Dalma sokadik ismétlésre sem értette, és amúgy sem volt kedve az egészhez. Egy fantasztikusan izgalmas könyvet olvasott Szendrey Júliáról, igaz, már nem először, de alig várta, hogy újra a kezébe vegye.

A hazáért én is meghalnék, mint Petőfi, az biztos, gondolta.

Anyu sokadik türelmetlen felcsattanása után lépett a szobába Apu, kezében egy félig teli felespohárral. Megállt, majd néhány másodpercig meredten nézte őket. Aztán térdre rogyott.

– Menj ki, Gyula, ne most! – dühöngött Anyu.

– Kérlek, ne, ne csináld ezt, Éva – motyogta Apu, és Dalma legnagyobb megdöbbenésére sírva fakadt.

– Ne a gyerek előtt, megbeszéljük később! – kiáltotta Anyu, de ekkor Apu felállt, és az asztalhoz lépett.

– Rá is, rájuk is tartozik, hogy el akarsz válni!

– Mondtam, hogy ne most! – sziszegte Anyu, de addigra Apu megbillent, és a kezében lévő vermut ráloccsant a matekleckére.

– Bazmeg! – bukott ki Apuból, mire Anyu gyilkos tekintettel és dühtől remegő kezekkel kilökdöste a szobából.

Dalma onnantól kezdve csak még jobban utálta a törteket.

És most ott ült a cukrászdában, és Anyu meg a nagyszülei kérdőn néztek rá.

– Na, nem válaszolsz? – nógatta Anyu.

– Bocs, nem, mire? – ocsúdott fel.

– Ez egy kretén! – vágta rá Doma.

– Te vagy a kertén! – felelt vissza Dalma.

– Nem kertén, hanem kretén, aranyom – válaszolt Nagymama. – Nagyapa kérdezett tőled valamit. Azt mondta, ügyes voltál, és hogy miért nem iratkozol be egy színjátszókörbe.

– Van olyan?

– Biztos.

– Beiratkozhatok, Anyu?

– Tőlem kereshetünk valamit. Úgyis kinövöd. Én is színésznő akartam lenni, ugye? – nézett Nagymamára. – Aztán kinőttem. Te is ki fogod – zárta le határozottan a témát.

De Dalma anyukája tévedett.

1

Mikor szombat reggel kilépek a házunk kapuján, megcsapja az arcomat a semmihez sem hasonlítható tavaszi levegő. Normális esetben átadnám magam az elemi erőknek, a hatalmas érzéseknek, amiben összeér a világ kezdete és vége, a szerelem és a halál, a Beatles és Bach, szóval csupa olyan fennkölt izé, amiben végre érzem, hogy vagyok valaki. Afféle tinédzser jelenség, olvastam valahol, hogy ez a lebegés a hormonális érés része, de én már megértem, köszönöm, elvégre elmúltam tizenhét.

Azért nekiszegezem az arcom az égnek, és megborzongok a friss levegőtől. Imádom azt a szélfolyosót a házunk előtt, valahonnan a budai hegyek felől érkezik, és megy tovább Gazdagrét irányába.

Nincs most ilyenekre időm, tudatosítom: fontos nap elé nézek.

A félcipőm kissé szorít, ahogy a buszmegálló felé sietek, bánom már, hogy ezt vettem fel, sose hordom, utálom, olyan maradi és átlagos, de nem akartam a kitaposott bakancsomban menni. Az első benyomás mindennél fontosabb.

Hajat is mostam, a rajtam levő pulóver pedig a kedvencem, a kék-fehér csíkos. Enyhén matrózpólóra emlékeztet, és én megmagyarázhatatlan módon vonzódom a tengerészekhez. Biztos a tenger miatt. Egyszer már jártam Olaszországban, amikor hirtelen lehetett utazni Nyugat-Európába. A visszafelé útra kikönyörögtünk Domával fejenként egy-egy palack fél literes 7Upot, amit aztán az egész úton ittunk, vagy tíz órán keresztül. Ma már fél perc alatt felhajtanék ennyi 7Upot, ha akarnék – de nem akarok. A Sprite sokkal finomabb.

Most már amúgy is mindegy, mert nem utazunk többet a tengerhez, mióta Anyu és Apu elváltak. De most nem ez a fontos, hanem a hely, ahová igyekszem.

Egy kissé messze visz most ez az út, a város másik felébe, van nálam könyv és szendvics, nem mintha egyetlen olvasott szó is eljutna a tudatomig, vagy egy falat is lemenne a torkomon. Az új helyzetek előtt sosem tudok enni, a gyomrom megtelik izgalommal, minden kimegy belőlem. Addig járok ilyenkor a vécére, amíg nem lesznek teljesen üresek a beleim. Ez kicsit undi, de a vége szép, mert emiatt aztán nemcsak a testem lesz habkönnyű, valahogy a lelkem is megtelik bizsergéssel. Úgyhogy busz, metró, villamos, ez a mai menü reggeli helyett. Persze megint kellene vécéznem, de a művelődési házig már kibírom. Meg aztán nem most kezdtem ezt a műfajt. Mármint az izgulás műfaját.

Óvodai szereplések, iskolai szavalások, gimis színjátszókör, kihasználtam minden alkalmat eddig, amit lehetett. Hát hogyne akadt volna meg a tekintetem azon a hirdetésen az iskolai faliújságon, miszerint: „A Pulcinella Gyermekszínház csoportos szereplőket keres készülő produkciójához. Válogatás március 11-én, szombaton a Kőbányai Művelődési Házban.”

Tudtam, hogy a csoportos szereplő statisztát jelent, de vannak azok a pillanatok az életben, amikor érzed, hogy nem történhet máshogy, úgy vonz egy lehetőség, muszáj elmenned, és a végén meg sem lepődsz, hogy összejön, annyira magától értetődő az egész. Hát így voltam én is, és mint kés a vajban, olyan könnyedén, természetesen történt minden: a kedvenc versemet mondtam a Psychéből, Weöres Sándortól. A cigány kurvásat. És legnagyobb meglepetésemre beválasztottak!

De ebben a pillanatban már azt érzem, inkább maradtam volna otthon. A gyomrom egyre kisebb gombóccá válik, ahogy közeledik a busz a művelődési ház felé. Kellett ez nekem, most komolyan? Muszáj gyorsan keresnem egy klotyót.

Nem igazán tudom, hol kezdődött, talán a szemüvegnél, igen, pontosan akkor, amikor szemüveget kaptam általános iskolás harmadikos koromban. Ez az ostoba és idétlen viselet mintha kiszorított volna a társadalomból, rám tette a jó kislány pecsétjét, a könyvmoly pecsétjét, az anyuka szeme fénye pecsétjét. Észrevétlenül csappantak meg a barátaim, ment el a hangom, váltam szép lassan láthatatlanná. És magányomat enyhítendő, végül tényleg könyvmoly lettem, jó kislány, anyuka szeme fénye. Csak aztán azok a könyvek annyi helyre vittek el, annyi kalandot éltem meg általuk, ami sokkal izgalmasabb volt, mint hogy a Sántha Dávid hatodikban kilógott az ablakon, vagy hogy az Ekler Brigi nyolcadikban hagyta a tornaöltőzőben, hogy megfogják a mellét. És az a sok lény a papíron mind-mind szereppé változott. Lényekké, akikké válni kívántam. Mindegy volt, csak ne én legyek, Szabó Dalma.

Van, aki imád a társaság középpontjában lenni, szerepelni, bohóckodni, na, az nem én vagyok. Hanem inkább az, aki annyira utálja magát a saját bőrében, hogy minden alkalmat kihasznál, hogy másokéba bújhasson. Abszolút érthető szerintem, elég csak rám nézni. Az arcom és a hajam semmilyen, nem nőtt meg eléggé a mellem, a fenekem viszont annál inkább. A fiúk is utálnak, vagy észre se vesznek, mintha nem is léteznék. Pedig mindig elképzelem magam, amint következő nyárra lefogyok, szexin felöltözöm, egyenletesre barnult bőrömből kiviláglik a szemem, és a fiúk nem tudják levenni rólam a tekintetüket. De ez a nyár nem igazán jött el még, sem tavaly, sem most, és jövőre sem fog.

Mondjuk, egyszer már csókolóztam. Rita, a legjobb, vagyis valójában az egyetlen barátnőm vitt el az Almássy térre Vágtázó Halottkémek koncertre. Nem volt sok választásom, ha nem akartam ellent mondani neki, ugyanakkor kíváncsi is voltam, milyen ez az együttes, akikért Rita ennyire rajong.

Hangos volt, nagyon hangos. Feketébe öltözött fiúk és lányok pogóztak a színpad előtt, a dalszöveget artikulálatlanul üvöltötte a kifestett arcú énekes, a fülem szinte csengett a hangerőtől. És mégis volt benne valami megkapó. Egy idő után eldöntöttem, ez is egy szerep, és beálltam Rita mellé táncolni a tömegbe. Esküszöm, felszabadító volt. Rákaptam a VHK-ra, és onnantól kezdve többször is mentünk, hol a Fekete Lyukba, hol a Tilos az Á-ba. Az egyik alkalommal smárolt le egy srác, bent, a tömeg közepén. Szétálló, vad haja volt, de őrült kinézetét enyhítette kisfiús szemüvege. Még szimpatikus is lett volna, csak sajnos a csók közben is ugrált tovább, én meg attól féltem, kiüti a fogam. Életem első csókjából mindössze ez az érzés maradt meg, a fogam iránti féltés. Színtiszta romantika.

Aztán a gimis színjátszókörben is volt egy jelenet második végén, amikor felváltva alakítottuk Ádámot és Évát Az ember tragédiájában, és pont a harmadikos Helyessy Gézával kerültem párba. Megörültem, mert nem csak a neve volt helyes. A szájrapuszit én improvizáltam a jelenetünkbe, de nem Géza jóképűsége miatt, hanem mert úgy képzeltem, egy férj és feleség között joga van néha elcsattanni egy csóknak.

A rögtönzésem ugyan végül nem járt sikerrel, mivel Géza egyből elkapta a fejét, és utána láttam azt is, ahogy titokban a kézfejével hosszasan törölgeti a száját.

Végül a színjátszókör is megszűnt, mondjuk, nem emiatt. De ahogy mondják, amint becsukódik egy ajtó, kinyílik egy másik.

Ez a másik most nyikorogva nyílik, nehéz rézkilincsét alig lehet lenyomni. Belépve rajta, a hatalmas előtéren túl már látni a büfét. És legfőképp hallani.

Mintha egy idegen világba csöppentem volna. A büfépult előtt két srác vívást gyakorol kellékkarddal, a terem közepén egy leharcolt bőrkanapén ülnek vagy heten egymáson, egy magas, hosszú lábú fiú méteres léptekkel kényszeresen kerülgeti őket, miközben a szerepét tanulja. És közben az a hangerő! Ordítozás, röhögés, vihogás, visítások zűrzavara. A káosz közepén egy párocska csókolózik önfeledten.

Pár perc múlva egy középkorú férfi, a rendező lép ki a színházteremből. Felismerem, ő vezette a válogatást is. Valamilyen Kálmán.

– Itt vannak az újak! – kiáltja az egyik vívó srác, és meglóbálja a kellékkardját.

– Rendben, akkor kezdjünk! – mondja a férfi, és körbenéz. – Mindenki jöjjön be!

Akkor veszem észre, hogy nem vagyok egyedül: a falak mentén és a sarkokból hozzám hasonló, bizonytalan tekintetű fiúk és lányok indulnak meg a színházterem irányába.

Ez nem olyan, mint az iskolai díszterem. Ez igazi színház, vörös, magasból leomló függönyökkel, hatalmas lámpákkal és bársonnyal bevont nézőtéri székekkel. Szívem szerint azonnal körbesétálnék, megfogdosnám a székek bársonyhuzatát, beleszagolnék a vastag függönyökbe, kiállnék a színpad közepére, és belekiabálnék az éterbe… de persze nem teszem, ehelyett találomra foglalom el a helyem egy velem egyidősnek tűnő, szőke hajú lány és egy nálam fiatalabb fiú között.

– Kálmán vagyok, a Pulcinella Gyermekszínház vezetője és rendezője – szólal meg a férfi, majd leül a színpad szélén, velünk szembe. Nagydarab, enyhén kopaszodik, a combján megfeszül a nadrág, ahogy egyik lábát a másikon átveti, szeme alatt sötét karikák, homlokát sűrű szemöldök nőtte be. Félelmetes figurának tűnik. Csak azért sem fogok félni tőle.

– Szeretném elmondani nektek, hogy ez, amit csinálunk, ez nem egy hobbi – kezdi dörmögő, mély hangon. – Nem szakkör, nem önképzőkör, hanem színház. Aki unalmában jött ide, mert nincs jobb dolga, az már most mehet ki az ajtón. Aki pedig komolyan gondolja, és marad, annak előre szólok: a színház kőkemény műfaj. Ne legyenek illúzióitok, akinek csillogás kell, az inkább keressen egy diszkógömböt. Akit a színészet érdekel, az ne féljen az izzadságtól, a munkától, a csalódástól. Mert ér majd titeket bőven.

Nyomatékosan körbeemeli tekintetét, kis szünetet tart, majd folytatja.

– A Rómeó és Júlia bemutatójára készülünk, mint látjátok, a szöveges szereplők is itt vannak, velük próbálunk már egy ideje. Ti egyelőre a tömeg lesztek, vagyis statiszták, de az ügyesebbek, tapasztaltabbak természetesen kaphatnak később komolyabb feladatokat is. Majd meglátjuk – néz körül. Megakad a szeme egy srácon a nézőtéren.

– Dávid! Kérlek, mondd el, mik azok a szabályok, amik mindenkire nézve kötelezőek!

A Dávid nevű fiú feláll, komolyan bólint, majd felénk fordul. Magas, karakteres arcú gyerek, enyhén nagy, horgas orrával talán túl karakteres is. Nem az esetem, a szeme viszont szép: szinte kivilágít kék színével a fehér arcából. Hátraveti enyhén göndör, vörösesszőke haját, és jól artikulált kiejtéssel beszélni kezd. Ha nem tudnám, akkor is sejteném, hogy színésznek készül.

– Khhmmm. Jó, akkor… szóval pontosan kell érkezni, ami azt jelenti, hogy próba előtt fél, előadás előtt egy órával, késni tilos. A színpadon nem eszünk, nem iszunk, nem cigizünk. Csak Kálmán, neki szabad. Amit Kálmán mond, az szentírás. És a szöveget mindig meg kell időre tanulni. A jelmezekre vigyázni kell, a kellékét mindenki maga tartja számon. Khmmm… azt hiszem, ennyi? Kálmán?

– Köszönöm. Dávid játssza Mercutiót. Orsi Júlia, Laci Rómeó, és itt vannak a többiek is, Tybalt, Capulet és Capuletné, Montague… Montague-nét majd kiválasztjuk később. Lőrinc barát… kihagytam valakit? Hosszú a szereposztás.

A nevek említésére a szereplők felállnak, és felénk fordulva meghajolnak.

– A következő jelenetekben lesztek egyelőre – folytatja Kálmán. – Bál, Mercutio monológja, harc, temetés. Csak az maradjon, aki minden próbán itt tud lenni. A lányok közül lesz, aki fiút játszik, elnézést, de ez van. Mindenkinek megfelel ez így?

Lelkesen, némán bólogatunk. Nekem személy szerint nagyon is megfelel.

– Akkor most mutatkozzatok be a régieknek ti is, pár mondatban! Hány évesek vagytok, miért vagytok itt.

Szerencsére a sor végéről kezdik, van időm gondolkodni, de ezzel együtt egyre nagyobb lesz a gombóc a torkomban. Idegességemben és zavaromban a combomat vizslatom, nézem, ahogy szétterül a bársonyszéken, szinte teljesen beteríti az ülőkét. Most már tényleg fogyózni kéne, gondolom, miközben minden erőfeszítésemmel próbálok arra koncentrálni, amit a mellettem kettővel arrébb ülő srác mond. Mindjárt én következem, és még semmi frappáns nem jutott az eszembe. A szétterülő hurkáimat szuggerálom szinte mániákusan, hátha megihletődöm, és eszembe jut valami érdekes és szellemes. Ekkor valami furát érzek a szememben, pislogok és rájövök: a kontaktlencsém alattomosan kicsúszott a szememből.

– Francba! – szisszenek fel, és lehajolok megkeresni. Már egy éve hordom, de még mindig nem szoktam meg, hogy nem szabad mereven bámulni benne. Lehajolok, és rövid keresgélés után meg is pillantom: szerencsére a cipőm orrára esett.

– Itt vagy velünk? – szól egy szigorú hang. Upsz, ez hozzám beszél. Gyorsan felállok, miközben próbálom a kontaktlencsémet az ujjam hegyén egyensúlyozni. Elég fura arcot vághatok, mert mindenki harsányan nevet. Nem így képzeltem a szellemességet.

– Igen, elnézést – mondom zavartan. – Dalma a nevem – teszem hozzá, és próbálok nem kancsalítani a félig látó szememre.

– Micsoda? Alma? Beszélj egy kicsit hangosabban!

– Nem, khmmm… Dalma – köszörülöm meg a torkom. Pusmogás és nevetés tölti meg a termet. Hogy én hogy utálom a nevemet!

– Harmadikos vagyok, gimnáziumba járok, és nagyon szeretem a szính… a színházat. Színésznő szeretnék lenni – teszem hozzá gyorsan, és leülök.

Igyekszem nem nézni senkire. Érdekes? Szellemes? Frappáns?? Gratulálok, Dalma, megint odatetted magad!

A bemutatkozás végére érve felküldenek minket a színpadra. Végre megnyugszom: ez az én terepem. Egy fiú leszek a Montague-házból, az első felvonás negyedik színében vígan indulok Rómeóval, Mercutióval és a többiekkel a bálba. Egyelőre csak hátul topogunk, amíg a szereplők összemondják a szövegeket. Később sakkbábukként állítgat minket a rendező, erőmön felül koncentrálok, memorizálom a lépéseket, a tennivalókat. Közben fél szemmel, élvezettel figyelem a színészeket – vagyis a velem egyidős vagy kicsit idősebb fiúkat és lányokat, hogy milyen könnyedén, magabiztosan mozognak a színpadon. Megismételjük a jelenetet párszor, aztán jön a szünet.

– Rendben, most ennyi. Az újak elmehetnek, kedd délután négyre legyetek itt. A többieknek szünet.

Kissé csalódottan szedem össze a cuccom, hosszabb próbát reméltem. A színpadon töltött idő minden percét élveztem, biztonságot ad a színházterem zárt burka, alig várom, hogy újra jöhessek. Mire felveszem a kabátom, a többiek – a régiek – már újra a büfében vannak. Vívnak, kávéznak, cigiznek, harsányan nevetnek, ugyanúgy, mint másfél órával ezelőtt. Csak most már egy árnyalattal magabiztosabban sétálok el mellettük, egy illedelmes „sziasztok” is elhagyja könnyelműen a számat, amit csak úgy, a levegőbe szántam. De rosszul gondoltam.

– Csá, Alma! Vagy körte? Esetleg banán? Mikor nyit a zöldséges? – kiált rám a Tybaltot játszó srác, akit Kovának becéznek. Megszólalását harsány nevetés kíséri.

Megállok és visszafordulok. A fiú szája gúnyos mosolyra húzódik.

Most kéne valami okosat mondani. Érzem, ahogy a tekintetek rám szegeződnek, ahogy a pír egy szempillantás alatt végigfut az arcomon.

Összeszedem minden bátorságomat. A fiú szemébe nézek, a másodperc töredéke is hosszú óráknak tűnik most, „mondj valamit, mondj valamit”, zubog a vér a fülemben. Az ajkam magától mozog, nem kér engedélyt, és csak ennyit formál rekedten:

– Nem Alma, hanem Dalma.

Aztán megszégyenülten kisomfordálok az ajtón.

„Ne strapáld magad, nem tudsz újat mondani. A bátyám már az összes gyümölcsös viccet elsütötte.”

Vagy: „Vulkanikus kőzet úrhoz van szerencsém?”

A buszon hazafelé persze már eszembe jutnak a lehetséges válaszok, de ezektől csak még jobban nő bennem a düh. Nem a Tybaltot játszó srácra vagyok mérges, csakis magamra. Miért, miért kell mindig zavarba jönnöm? Hogy a rossz érzésem feloldjam, egy idézetet mantrázok, fogalmam sincs, hol találtam, talán az Esti Kornélban írta Kosztolányi, a kalauzos novellában, nem pontosan így hangzik, de összegeztem a lényegét:

„Nem szabad pirulni. Semmit sem szabad szégyellni. Mert ami emberi, azon nincs mit szégyellni.”

Ezt le is írtam az idézetes noteszembe a többi mellé, szépen gyűlnek a fontos mondatok, szükség esetén előveszem valamelyiket, mint most. Van még egy kedvencem, az így szól: „Becsüld a kezdőt, ő semmi, de még minden lehet.”

– Gyertek, most nézzük megint a bálba menetelt! Mindenki itt van? – kérdezi Kálmán kedd délután, a következő próbán. Újravesszük a múltkori jelenetet, de míg a többi friss tag csak topog és zavartan keresi a helyét a színpadon, én minden egyes lépésre emlékszem.

– Így megjegyezted? – kérdezi csodálkozva Kálmán.

– Igen, elég jó a memóriám – válaszolom büszkén, de már nincs kinek, addigra elfordul, és a körtáncot állítja be.

A Tybaltot játszó fiú tekintetét azért kerülöm, nem mintha egy pillantásra is méltatna. Azt már látom, hogy itt hierarchia van, de ahogy a Júliát játszó Orsi magyarázza, nekünk, újaknak, akik épp a takarásban várunk jelenésre, ez nem végleges, még csak afféle vizsga.

Mostanra újraolvastam a Rómeó és Júliát, sárga filctollal kihúztam a szövegpéldányban azokat a részeket, ahol nekem is feladatom van, a színpadra lépés előtti végszavakat is memorizáltam.

Jókedvű a társaság, nekem pedig még játszanom sem kell, hagyom, hogy vigyen a lendületük a színpadon és azon kívül is. Majd’ kicsattanok a boldogságtól, hogy ott lehetek köztük. Lelkesedésem valahogy levetkőzi megszokott félszegségemet a büfében is, és mintha ezt a többiek is érzékelnék: se Tybalt, se más nem szólt be azóta.

– Megeszünk egy sütit a büfében? – fordul hozzám Abigél, a szőke lány az egyik próba után. Ő is az újak közül való. Örülök a javaslatának, mert társasága legalább jó apropót szolgál, hogy ne siessek haza. A színpadon tragédiát próbálunk, a művelődési ház előterében viszont katartikus vígjátékot játszanak a többiek.

Abigél csak a barátja unszolására jött szerepelni, merthogy „olyan szép, hogy színpadon kellene mutogatni”. Valamiért szimpatizál velem, és keresi a társaságom, leginkább ő beszél, de az nem is baj, látszólag hallgatom, bólogatok, de közben legalább van lehetőségem a többieket figyelni. Péntek van, másnap nincs suli, nem kell hazasietnem.

Egyre jobban érdekelnek ezek az emberek. A neveket már tudom, és a szerepek is hellyel-közzel le vannak osztva, mármint nem a színpadon, hanem az életben.

Tybalt, azaz Kova a flegma-vicces srác. Most éppen a két Lacit hergeli, a Seregélyt és a Gömböst. Seregély tüsi hajú, majdnem kopasz, testes srác, mindenen rögtön felkapja a vizet. Gömbös Laci, akit mindenki csak Gömbinek hív, pedig magas és vékony, pont az ellentéte, képtelenség belekötni.

Kova most is valami sértőt mondhatott, mert Seregély Laci hirtelen felkapja a kezét, és már ütne is – baj lesz ebből, ajaj, nem kéne szólni Kálmánnak? Egy ekkora srác könnyen leüti Kovát!

De már lassan emeli is felé hatalmas tenyerét, Kova elhajol, ekkor Gömbi közbelép, karja lassított felvételben közelít Seregély Laci fejéhez. Seregély a lábát, hasizmát megtartva, szintén lassított tempóban Kova irányába emeli, miközben hátradől – és csak ekkor jövök rá, hogy szellembunyóznak.

A szellembunyó egy tipikus színészgyakorlat, javítja a koncentrációt, a másikra való figyelést, magyarázta a múltkor Orsi. Utána én is szerettem volna kipróbálni Domával, de amikor lassan közelítettem az arca felé az öklömet, simán, normális sebességben lekaratézta a karomat, én hátraestem a kanapénak, a nyakam pedig úgy meghúztam, hogy még másnap is fájt. Semmi érzéke a művészethez.

Ott ül a közelükben Orsi, azaz Júlia, fiatal, babaarcú, közvetlen lány, afféle minden lében kanál. Kifogyhatatlan pletykáinak hála nagyon sok fontos információ birtokába juthatunk. Mindegy, kinek, ő csak mondja és mondja. Hajni ül mellette, ő a legidősebb a társulatban, szinte öreg, van vagy huszonöt éves. A dadát játssza. Alacsony és kissé horgas orrú, nagy fenékkel, nagy mellekkel, ez még nem lenne baj, nem lehet mindenki topmodell, de a felfogása kissé lassú. Alex mellettük áll, és valamit magyaráz a két, láthatóan unott lánynak: koravén, köpcös fiú, idősebb férfiszerepeket osztottak rá eddig, amiket modoros, elmélyített hangokon játszott el. Ebben az előadásban most Lőrinc barát lesz, már most sokszor meghajlott gerinccel gyakorol, mintha a pap olyan vén volna.

Vannak aztán érdektelenebb emberek is, mint például Móni, aki Capuletnét játssza, mellette simán elmennék az utcán, annyira jellegtelen egyenes, barna hajával és semmilyen tekintetével. A figyelmet magára leginkább a fantasztikusan jóképű, ám annál tehetségtelenebb Motague-t játszó színésszel, Zsoltival hívja fel, akivel folyamatosan eszik egymást. Most is úgy csókolóznak, hogy szinte levegőt sem vesznek.

A büfé sarkában álló asztalnál ül Dávid, egyedül, egyik cigarettát a másik után szívja, és komoran néz maga elé. Ma Mercutio halálát próbáltuk, hosszú és nehéz monológ, azt hiszem, megviselte. Nem hiszem, hogy a társulatból bárki el tudná úgy játszani, mint ő. Valamit tud, ismer, amit mi nem, de hogy mi ez a valami, ezt próbálom kideríteni az ilyen lopott pillanatokban.

Orsitól tudom meg, hogy az anyukája nem él, az apukája vidéken dolgozik, ő pedig a nagymamájánál lakik egy budai villában. A bátyja néha pénzt küld neki Amerikából, és akkor még több cigit szív, mint amúgy. Biztos most is küldött pénzt, mert csak úgy burkolózik bele a hatalmas füstbe, pedig még nem is múlt tizennyolc. Az iskolát is abbahagyta, hogy játszhasson, a nagymamája hiába próbálkozik, nem tud rá hatni. Annyit sikerült elérnie, hogy beíratta az unokáját levelező tagozatra, ahova Dávid – természetesen – be sem tette a lábát.

Körülbelül fél évvel idősebb nálam, mégis csodálom, milyen magabiztos és önálló. Persze nem lennék a helyében, félárvaként tengődni a világban rettenetes lehet. Ahogy nézem, ő ezt a rettenetet viszi fel a színpadra, játssza ki magából. Azt hiszem, kicsit őrült. Mindenesetre őt szeretem a legjobban figyelni innen, a büfé takarásából.

Most is, ahogy elnyomja zsinórban legalább ötödik cigarettáját, lassan feláll, és Kováék felé indul, akik még mindig a szellembunyóval vannak elfoglalva, egyre kacifántosabb mozdulatokkal védik ki egymást, olyan intenzitással és koncentrációval, mintha az életük múlna rajta. De ahogy Dávid odaér, szétrebbennek. Feszülten figyelem a fejleményeket, csak nem félnek tőle a többiek?

Dávid lassan átkarolja Kova vállát, és a fülébe súg valamit. Kova meglepődve néz rá.

– Nem mered – olvasom le Dávid szájáról az utolsó mondatot, mire Kova elvigyorodik.

– Ilyennek ismersz? – kérdezi. – Pártütő népség! Béke gyűlölői! – kiált fel hirtelen, amire mindenki felkapja a fejét. A hirtelen figyelmet kihasználva látványos mozdulatokkal elveszi a táskáját a fogasról, a cigarettásdobozát a büfépultról, és harsányan felkiált: – Várj, Rómeó, megyek veled!

– Hova mentek? – röppen ki a kérdés Móni barátja szájából, és kíváncsian feléjük fordul.

– El – néz rá Dávid szigorúan. – Mert nagyon nagy a baj.

– Baj? Mi a baj? – ijed meg Móni.

– Hogy elfogyott a vaj! – kiáltja Dávid az arcába. – Vigyázz, mert már legalább fél perce nem smároltok – veti oda még, azzal Kova felé fordulva még hangosan hozzáteszi: – Mondj búcsút, ó, Tybalt, a seggemtől!

– Hogyha hű szerelmem valaga! Ó, Júlia! – kiált felénk Tybalt, azaz Kova, és tudatában annak, hogy mindenki őket nézi, büszkén sétálnak ki az ajtón.

– Ezek barmok! – morog Seregély Laci a bajsza alatt, majd belebokszol Gömbi vállába.

– Au! – kiált fel az. – Hogyan? Te kardot rántasz gyáva szolganépre? Elég, Benvolio! Gyere, és nézz szembe a halállal! – azzal nekiront Lacinak, és leteperi a földre. Ezúttal igazi bunyó kezdődik, már a szellemhez képest igazi, mert a két srác bohóckodva vonaglik a földön, egymást színpadiasan csépelve, a többiek pedig köréjük sereglenek és szurkolnak, attól függően, mikor ki kerül felülre. Mintha Dávid távozásával fellélegeztek volna. De az is lehet, hogy csak képzelem?

Minden percét kiélvezem az ittlétemnek, csak távolról figyelem őket, mégis remekül szórakozom itt, a büfé sarkában, Abigél mellett. Valami megindult, valami, ami egyre erősebben a csapathoz köt. Nem az egyes személyekhez, hanem mindennel együtt: a szigorú Kálmán, a vicces Laci, a morgós Laci, a mindenkinek beszólogatós Kova, Orsi a pletykáival, Alex a modoraival és nem utolsósorban a furcsának tűnő Dávid. Egy külön galaxist képeznek ők, amihez én, mint kisbolygó, egyre gyorsabb ütemben közeledem.

És ahogy a világegyetem tágul, úgy tágul ez az én világom is, egyre színesebb, szagosabb elemeket felmutatva. Rekordiramban haladunk a bemutató felé. Egy alkalommal elmegyünk a Magyar Televízió székházának jelmezraktárába, innen választjuk ki ruháinkat. A hatalmas terem, a magasra felakasztott, labirintusként kanyargó jelmezek, a fülledt, naftalin- és dohszagú levegő egyértelműen elvarázsolt, titkos jelentést őriz: láthatatlan, rég meghalt színészek idéződnek meg a málló vakolatú falak között. Megborzongok, mi van, ha Ruttkai Éva szelleme lép ki hirtelen a ruhatömeg közül? Gyorsan a többiek után szaladok.

Kálmán alaposan válogat, a főszereplők maguk is beleszólhatnak, mit képzeltek el a szerepükhöz. Nekem egy meghatározhatatlan színű, buggyos nadrágot és egy széles vállú zekefélét dob oda, Abigél viszont egy élénk színű, gyöngyökkel díszített, szinte újnak tűnő reneszánsz ruhát kap. Persze, hisz addigra ő már kidumálta magát.

– Nézd meg – mutogatja magát Kálmánnak –, szerinted ilyen mellekkel elhiszi bárki is, hogy fiú vagyok?

Kálmán kikerekedett szemekkel, némán bólint rá. Onnantól kevesebbet is kiabál Abigélre, aki ugyan lányként csak alig pár jelenetben kerül így színre, de ezt cseppet sem bánja. Jól mutasson a színpadon, ez minden mást felülír.

Hogy Kálmán kiabál, ez általános, a lényétől elválaszthatatlan tény.

– Ennyi gyerekkel nem lehet másképp – mentegetőzik egy-egy idegesebb kirohanása után. De leginkább a tehetségtelenséget és a lustaságot nézi rossz szemmel. Nyíltan, teljes természetességgel kivételez kedvenceivel, akiknek olykor még a tanácsát is kikéri.

Hogy velem hányadán áll, képtelen vagyok meghatározni. Bár sosem kiabál, dicsérni sem dicsér, és én valahogy egyre kevésbé félek tőle, hisz tudom, egyet akarunk. Színházat. Ezzel a csapattal.

A díszlet minimális, a kellékek is csak a legszükségesebbek. Az egyik próbán Kálmán hosszan mesél Peter Brookról, az „üres térről”: nem szükséges más, elég egy leterített szőnyeg, egy színész, egy néző, és már kész is a színház.

Mi persze ennél többet akarunk, de a képzelt díszleteket legalább nem kell pakolni, nem botlunk meg benne, és pénzbe se kerülnek.

Imádok statisztálni. Nincs más feladat, mint követni a közös instrukciókat. Nevetni, felháborodni, harcolni. A Montague-khoz, Rómeóék csapatához tartozom, vagányak vagyunk, és nagyszájúak a színpadon, olyanok, amilyen az életben Szabó Dalma sosem. Alkalomról alkalomra tűkön ülve várom a legizgalmasabb jelenetet, Mercutio halálát. Dávid játéka egyre szuggesztívebb, egyre veszélyesebb. Libabőrös a karom, ahogy fátyolos hangon mondja: Holnaptól rám bízhatod titkod, hallgatok, akár a sír.{1}

Az egyik jelenet végén még szöveget is kapok, végszóra kiáltom: „Fuss, Rómeó!” A nagy kavalkád minden pillanatát magamba szívom, jelen vagyok, és nem vágyom sehova máshová.

Meglep hát, mikor az egyik összpróba utáni megbeszélésen Kálmán kiül a színpad elejére, és kijelenti:

– A Dalma nem való színpadra. Nem csinál semmit, csak áll, ráadásul háttal.

Mély, szinte tapintható csend lesz hirtelen. Meghűl bennem a vér. Mintha kívülről látnám magam egy filmben – ez nem, ez egyszerűen nem történhet meg velem, biztos csak képzelem. Hiszen én átélek, nagyon is átélek ott fent a színpadon, biztos, hogy jól hallottam? Körülnézek, keresek legalább egy szempárt, amibe kapaszkodhatnék, de mindenki elkapja a fejét, lesüti a szemét, még Abigél is szokatlan koncentrációval nézi tovább Kálmánt. Ő, mintha mi sem történt volna, folytatja mondanivalóját.

– Capuletné, itt legyél hangosabb, Lőrinc barát, ne gyere be olyan korán, ti pedig ne úgy csókolózzatok, mintha a fogatokat húznák!

„A Dalma nem való színpadra.” Igen, így történt, ezt mondta, mintha csak annyit szólt volna, hogy valaki ugorjon le a büfébe, és vegyen neki egy doboz cigit.

Ennyi lennék? Egy félvállról kiköpött mondat?

Most már én sütöm le a tekintetem, nem nézek senkire, mintha egy végtelen mély verembe löktek volna bele, és csak zuhanok és zuhanok… Hát máris kivet ez a mindennél jobban vágyott galaxis magából? Tenyeremmel a szék karfáját szorítom, mintha azon múlna, sikerül-e megállítani ezt a végtelennek tűnő zuhanórepülést.

És sikerül is, de váratlanul, kívülről érkezik a segítség.

Mert valaki hirtelen megkocogtatja a vállamat. Automatikusan fordulok hátra, és látom, hogy srégen mögöttem Dávid szuggerál. Komoly arckifejezéssel, ellentmondást nem tűrő hangon súg valamit. Nem hallom, de jól artikulál, leolvasom a szájáról.

– Ne parázz, nem igaz.

Megkönnyebbülten fordulok vissza. Dávid idedobta a mentőövet, és kimentett az önsajnálatban való fuldoklásból. Végtelen hála önt el iránta.

És akkor ott, amikor pirulni kellene és szégyenkezve hazakullogni, nekem eszembe jut a világ legjobb dolga. Hogy ez a mondat milyen ominózus lesz, milyen fantasztikusan fog hangozni, amikor híres színésznőként írom majd visszaemlékezéseimet!

„A Dalma nem való színpadra – ez volt az első kritika rólam, így kezdődött karrierem. Akkor még nem gondoltam, hogy valaha a Nemzeti Színház vezető színésznője leszek, hogy nemcsak Júliát, de a drámairodalom összes nagy női alakját eljátszhatom majd. Köszönöm, Szívós Kálmán, hogy ezzel a mondattal elindítottál az úton, mert megtanultam, hogy dolgozni kell, és legfőképp hinni magamban, csak így sikerülhet” – így hangzik majd az önéletrajzom első bekezdése.

Innentől kezdve más minőségben vagyok jelen. Kálmán kijelentését végül nem követi semmilyen retorzió, igaz, onnantól kezdve én is kevesebbet nézem Dávidot a jelenet közben, és próbálok kifelé fordulni, a közönség felé.

Gyilkosnak szánt mondatával pont az ellenkező hatást éri el, mint amit akart, ráadásul Dávid a félmondatával megerősített: létjogosultságom van, hogy a csapathoz tartozzam. Magától értetődően ülök melléjük a büféasztalnál, és már egyre kevésbé jövök zavarba, ha szólnak hozzám.

Ebben persze Abigél jelenléte is segít, aki szőke hajával és nagy szájával elég hamar magára hívja a figyelmet, főleg a fiúkét. Neki is köszönhetem, hogy viszonylag befogadnak, vagy legalábbis nem néznek ki maguk közül, pedig nem egyszerű bekerülni a magba. A legtöbben három-négy-öt éve is játszanak a Pulcsiban – mert így rövidítik a Pulcinellát –, és jó pár új tag még mindig a körön kívül lézeng.

Van néhány kifejezetten utált ember. Dávid népszerűsége például látványosan csökkent az utóbbi időben. Ha a büfé felé közeledik, suttogva kritizálják, ha odaér, látványosan elnémulnak vagy témát váltanak. Nem mintha Dávid ne tenne ezért: ahogy közeledünk a bemutató felé, ahogy szárnyal egyre jobban a színpadon, mintha napról napra egyre jobban elhatalmasodna rajta Mercutio, és lenne egyre kevésbé önmaga. Feszült, csipkelődő, és szinte mindig mindenkihez van egy rossz szava.

– Tehetségtelen banda! – kiáltja az egyik próba előtt. Összetolt asztaloknál ülünk, én Abigél és Orsi között húzom meg magam, a jelmeznadrágomat már felvettem, de a kopott-foltos zekét még nem, meg aztán nem is szeretném leinni vagy leenni. Ma öltözni kell, hiszen az első jelmezes összpróbához értünk, de a többség még mindig utcai ruhában lófrál a büfében. Igaz, van még vagy másfél óra kezdésig, de Dávid összeszűkült szemmel néz végig a csapaton, és ócsárolni kezd mindenkit sorra, emberről emberre.

– Középszerűek! – süvölti, és lesöpör egy poharat az asztalról. Az nagyot csattan a műmárvány padlón. Senki sem indul felmosóvödörért.

– Összpróba van, bazmeg, és ti még nem öltöztök? Amatőr, ingyenélő népség!

Kis csendet tart, majd összeszűkült szemmel Hajnira néz. Összerezzen, amikor Dávid hirtelen ráüvölt.

– Tanuld meg a szöveged! Ne sunnyogjál, húzd ki magad, vállald fel a csöcseidet! Nő vagy, vagy mi. Zsolti, te meg hiába vagy tökös, a színpadon, bazmeg, egy buzi elbújhat melletted!

Most egy másik srác kerül sorra, aki a takarásban cigizni mert, aztán Orsi következik.

– Te hiába vagy szép – mutat Orsira –, ha buta vagy, mint a seggem. Mint egy piaci kofa segge, egész pontosan.

Sóhajt egyet, és folytatja.

– Kova, te mit keresel ezek között a senkik között? – néz rá. Kova csak sokat sejtetően mosolyog.

Aztán tovább halad. Mindenkihez van egy rosszindulatú, bántó szava, senki sem ússza meg. Már csak én vagyok hátra, már csak engem nem állított pellengérre, de félelem helyett egyre nő bennem a kíváncsiság, vajon mit fog mondani? Milyennek lát? Azt se bánom, ha nekem ront, csak mondja meg, könyörgöm, mondja meg, milyen vagyok. Rég vágytam ennyire bármire, teljes lényemmel akarom ezt a kinyilatkoztatást. És talán pont ezért csak ennyit szól fojtott hangon, a kiabálástól kivörösödött arccal:

– Menjél, Dalma, vár a színpad! – azzal sarkon fordul, és berohan az öltözőbe.

Seregély Laci vérvörös fejjel pattan fel, úgy kell visszafogni. De a többiek is felháborodnak, Dávid szemmel láthatóan túllőtt most a célon.

– Ez totál megőrült! Belebolondult a szerepébe – bambul maga elé Zsolti.

– Megkattant a sok kávétól.

– Azt hiszi, azért, mert tehetséges, neki mindent szabad? – sír fel Hajni.

– A kurva anyját, hogy mondhat ilyet? Ráadásul egy lánynak? – pufog Orsi, Hajnit vigasztalva. Mindenki a maga sérelmével van elfoglalva, de közben kénytelen-kelletlen lassan elindulnak az öltözők felé.

Csalódott vagyok, hogy engem kihagyott. Nem hiszem, hogy bármivel is meg tudott volna bántani. Annyit figyeltem már titokban a büfé sarkából, a takarásból, hogy kezdek nyitott könyvként tekinteni rá. Izgalmas ez a regény, olykor-olykor váratlan fordulatokkal, de a váratlansága sem meglepő, inkább kiszámítható. Senki se értsen félre, nem, dehogy, mint fiú, egyáltalán nincs rám hatással, Dávid különcsége inkább tanulmányoznivaló érdekesség a számomra. Egyébként sem az esetem: túl magas, és az arca az orra miatt túlságosan karakteres.

Ha már lehet választani, hát akkor egyértelműen Kova, a szabályos, kissé pufók, kisfiús arcával, a homlokába hulló hajával. De sajnos nincs alternatíva, ő túl vagány, túl csibész, hogy bármilyen csajt komolyan vegyen. Majd pont engem vesz észre?

A színház magával hoz egyéb eseményeket is, például Seregély Laci huszadik szülinapját és az én életem első házibuliját. Dávidot természetesen nem hívják meg, lehet, hogy nekem se szólnak, ha nincs Abigél, aki hirtelen, a semmiből hív fel egy punnyadó, szombat délután.

Amilyen rosszul indult, annyira izgalmassá vált így estére ez a nyomasztóan hosszú nap. Olvasni próbálok, de nincs türelmem. Anyu eltűnt a hálószobájában, miközben a tévé üvölt, de kiismertem már, engem akar megtéveszteni, valójában füldugóval alszik. A válás után egész oké volt, de mostanában folyton a szobájában kuksol. Talán akkor ment taccsra, amikor kiderült, hogy Apu összeköltözött a barátnőjével.

Lelkiismeret-furdalás gyötör, az anyám depressziós, és nem teszek érte semmit. Ma reggel is összevesztünk, most ez is bánt utólag – pedig tudom, hogy nekem volt igazam. Most nem mindegy annak a vödörnyi szemétnek, hogy egy órával korábban vagy később kerül le a tárolóba?

Ebbe a gyötrődésbe csörög bele a telefon este hatkor.

– Gyere, nyanya, ma bulizunk! – kiabál a fülembe Abigél, és én megfeledkezve anyámról és minden rossz érzésemről szaladok a ruhásszekrényhez készülődni.

Izgatottan közeledem a Deák tér felé, elegánsnak, mégis lezsernek érzem magam a megszokott farmeromban és anyám régi, fiatalkori blúzában, amit a szekrényéből selejtezett ki a múltkor. Abigéllel este nyolckor találkozunk a belvárosban, egy pillanatra meghökkenek, amikor meglátom: combközépig érő csizma, miniszoknya és vérvörösre rúzsozott ajkak hirtelen egy ősi mesterséget juttatnak eszembe. Furán nézhetünk ki együtt, én, a bölcsész létét elfedni kívánó bölcsész, ő meg az éjszaka királynője.

Rejtély, hogy miért barátkozik velem, a többi barátnője mind push-up melltartót hord, és kopasz, kigyúrt fiúkkal jár diszkóba. Talán pont az tetszik neki, hogy más vagyok, mint amit megszokott. Talán ő is ki szeretne bújni a bőréből, és másvalakivé válni? Ahogy magabiztosan közeledik felém az aluljáró felől, ebben máris kételkedni kezdek. Mindenesetre értékelem a bizalmát, és az utóbbi időben azt hiszem, tényleg elkezdte érdekelni a színház. József Attiláról, Shakespeare-ről és a Bűn és bűnhődésről kérdez olykor, és néha tíz perc is eltelik, mire magáról kezd beszélni.

– Kérsz egy cigit? – kérdezi, ahogy átkelünk az aluljárón a Király utca irányába.

– Köszi, miért ne? – válaszolom. Mélyen leszívom az első slukkot, érzem, ahogyan a fejembe száll a nikotin, ahogy enyhén elbágyaszt és megszédít. Meg kell kapaszkodnom az egyik ház falában. Abigél harsányan felnevet, nevetésétől visszhangzik az utca.

– Imádom, hogy téged így el lehet rontani. Lassan most már igazán elveszthetnéd a szüzességedet is.

– Megfogadtad, hogy nem mondod el senkinek! Főleg nem nekik! – biccentek fel a magasba. Megérkeztünk ugyanis, ez az a ház, a harmadikon valaki épp üvöltve élteti Seregély Lacit. Utána felkapcsolják a magnót, szintén hatalmas decibellel szól a Takarítónő, valami új, bugyuta sláger. Szerencse, hogy a kapu nyitva, ebben a hangzavarban senki nem hallaná a kaputelefont.

A lakásba beérve még elviselhetetlenebb a hangerő. Feszengek, kínosan érzem magam, mint mindig, amikor ízlésemmel ellentétes zenét vagyok kénytelen hallgatni.

Takarítónő, takarítónő, takarítónő, jeeee, bömböl valahol a szobában a két hatalmas hangfalból a zene. Talán mégsem volt olyan jó ötlet eljönni.

– Pezsgőt? – üvölti Abigél a fülembe, miközben megragadja a karom és a konyhába vonszol.

– Vodkát biztos nem!

– Tessék? Nem értem!

– Mondom, vodkát biztos nem! – ismétlem meg, túlkiabálva a hangerőt.

Kóstoltam már vodkát, Rita, a gimis barátnőm vett rá olvasmányélményeink hatására az egyik osztálykiránduláson. Sylvia Plath issza az Üvegbúrában, ínycsiklandó, átlátszó, elegáns italnak írja le, de mi cseppet sem voltunk elegánsak, amikor felváltva hánytunk tőle a motel vécéjében.

Észre sem veszem, és egy csorba fülű bögre landol a kezemben.

– Fenékig! – üvölti Abigél. Egy hajtásra felhajtom a pohár pezsgőt. A buborék másodpercek alatt száll a fejembe és bódít el. Jobb, mint a cigi. Kit érdekel már ez a hülye zene?

– Ah, ez de jó! – kiáltom. Abigél kezéből valaki kikapja az üveget, és gyorsan tölt még egy pohárral. Ezt is másodpercek alatt tolom le. Mikor felnézek a csorba fülü bögréből – „Üdvözlet Lillafüredről”, írja rajta a felirat –, és kitisztul a tekintetem, akkor látom, hogy ez a valaki Kova. Felém hajol, és a fülembe ordít.