A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Steve Sem-Sandberg: Stormen

Albert Bonniers Förlag, Stockholm, 2016

Fordította

Veress Dávid

Copyright © Steve Sem-Sandberg, 2016

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Veress Dávid, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép © castenoid/Getty Images

A 88. oldalon található idézet

Alexander von Humboldt Ansichten der Natur című művéből származik.

A könyv fordítását a Swedish Arts Council támogatta.

The cost of this translation was supported by a subsidy from the Swedish Arts Council, gratefully acknowledged.

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Túry Melinda

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-320-3

„Elviszlek a friss forráshoz, szedek

Málnát neked…”

WILLIAM SHAKESPEARE: A vihar

(Szász Károly fordítása)

Nem kellett volna visszatérnem a szigetre, mégis így tettem. Április van. Nemrég esett, és mint ilyenkor mindig, ködsáv ül a híd két lábánál az őrházakon és a régi vassorompók maradványain. A ködről az a fehér fátyolfüggöny jut eszembe, amit Johannes nyaranta terített a meggyfákra, hogy megvédje a gyümölcsöt a madaraktól, most viszont kopáran és lombtalanul állnak a fák a pára mögött, és nem tükröződik más a vízen, csak néhány göcsörtös ág és a szirtek. Johannes folyton azzal büszkélkedett, hogy a puszta két kezével építette ő maga is a hidat. Azelőtt egy köteles komp ingázott pár száz métert a sziget és az öböl belseje között, többek között járműveket is szállított, bár akkoriban még nemigen voltak rendes utak a szigeten. Johannes motorral járt itt először. Ugyanazzal a motorral, amin később gyakran lehetett látni a sziget körül, sokszor Kaufmann-nal az oldalkocsiban – mindkettőjükön szemüveg és bélelt, csatos, magas prémgalléros bőrkabát. Az öblön korántsem volt könnyű átkompozni. Erős szélben a kábelek kis híján szétszakadtak, és kikötéskor a kötelet vonszoló révészen kívül még két embernek kellett segítenie a parton. Így aztán várható volt, hogy idővel rá fogják bírni Kaufmannt az állandó összeköttetést biztosító híd létesítésére, mégis sokakat meglepett, amikor végül rászánta magát. Családjával már régóta saját hűbérbirtokaként tekintett a belső szigetekre, amikre kizárólag az ő engedélyével lehetett lépni – ezt a néhány ottani tulajdonos, illetve a nyugati szigeten lévő szanatórium betegei, orvosai és ápolói kaphatták meg. Amint elkészült a híd, Kaufmann egy-egy őrházat építtetett a két lábához, hídőrként pedig a korábbi révészeket vette alkalmazásba. Eleinte működtek ugyan a sorompók, de minél több földet kényszerült Kaufmann eladni, annál kevésbé volt értelmük. Végül állandóan felvonva tartották őket, fél tucat évvel később pedig mindkettőt elbontották. Mennyi idő telhetett el azóta? Már nem emlékszem. Pontosabban: emlékezettel nem mérhető az idő ezen a szigeten. Miközben megteszem azt az ötszáz-valahány lépést a hídon, elfog a régi érzés, hogy mintha évszázadokkal korábbra mennék vissza az időben. Mintha egyszerre mélyülne és tágulna és színesedne körülöttem a táj, mintha a levegő is sűrűsödne. Másmilyen a klíma idekint a szigeteken – ahogy Johannes magyarázta azzal a túlzott, pedáns buzgalommal, ami az utóbbi években szállta meg –, az enyhe áramlatokkal van összefüggésben. Látni az öbölbe sodródó medúzákon: a medúzák mindig melegebb vizeket keresnek. Sötét augusztusi éjszakákon gyakran terített ki csillagtérképeket a konyhapadlóra, hogy megmutassa a konstellációkat Minnának és nekem. Androméda, Pegazus, Kassziopeia; ha ki tudom venni a Plejádok hetedik csillagát, a látásom kifogástalan, és az is fog maradni. Ekkorra Johannes már félig megvakult, de nem volt hajlandó beismerni, inkább kivitt minket a kertbe egy zseblámpával, hogy saját szemünkkel is láthassuk a csillagképeket. Emlékszem, arra gondoltam akkor, hogy ha mindent, ami folyton összeomlik, összesározódik és összepiszkolódik körülöttünk – mint Johannes, aki egész nap ivott, és hugyos takaróval aludt; a pusztuló kert, a penészes ház; vagy Minna kamaszüvöltözése, ami terrorban tartja az egész környéket –, ha az életünk káoszának összességét egyetlen pillanatra béke és nyugalom válthatná fel, akkor az épp ilyen lenne. Hogy végre csönd van, és sötétség vesz körül minket, és az égen mozdulatlanul állnak a csillagok. És hogy azután minden úgy folytatódna, mint odafent a meleg sötétben. Minden éjjel. Ugyanilyen biztos nyugalomban, ugyanezek alatt az örök, ismerős konstellációk alatt. Ilyenekre gondoltam. Ilyenekre gondol egy kisgyerek.

Attól még, hogy jól emlékszünk egy helyre, nem biztos, hogy ki is ismerjük ott magunkat, különösen ami a tájat illeti. Taxi helyett inkább gyalog akartam megtenni az utat, így egy kilométeren át cipelhettem a telepakolt hátizsákomat. És mivel fogalmam sem volt, milyen állapotban lesz a Sárga villa, a legrosszabbra készülve szerelkeztem fel. A hátizsákban volt hálózsák és matrac, sőt egy kis gázrezsó és konzervek is arra az esetre, ha nem maradt volna semmi ehető a házban. A sétának mindenesetre megvolt az az előnye, hogy közelről szemügyre vehettem a Johannes által annyira gyűlölt új építésű luxusvillákat. Mindegyik hátat fordított az útnak, mert a télikerteknek és a zárt erkélyeknek a tengerre kellett nézniük – ilyesmi korábban teljesen elképzelhetetlen volt. Itt nyugszanak, mondta volna Johannes, ki-ki a maga fedett beállós, parabolaantennás sírkamrájában, a tisztességet és mértéket nem ismerő újgazdagság emlékműveiben. Mintha az út is másfele vezetne, mint korábban, de csak úgy tűnik, mert kiszélesítették és leaszfaltozták. Hosszú kanyarokban követi a sziklás partot, le a sziget legszűkebb pontjáig – ahol homokóraszerűen szinte összeér a keleti és a nyugati part –, aztán elindul felfelé a dombon a Kiwi áruházig, amivel szemben áll a régi faház, ahol annak idején Brekke szatócsboltja és a vasáruda is működött, ahonnan Johannes a szögeket és a gázpatronokat szerezte be. A faház azóta is áll, de felújították, amolyan modern rusztikus stílusban, a kirakatban pedig egy ingatlanközvetítő hirdetései csillognak. Persze az áruház bonyolítja a legnagyobb forgalmat, bár a bejárat előtti parkoló most nincs teletömve autókkal (vasárnap van), csak néhány bevásárlókocsi áll szétszórva, mintha találomra hagyta volna ott őket valaki. A bolttól indul a Király út, amit azért hívnak így, mert a földnyelv innenső oldalán körbefutja az egész szigetet. Ha felkanyarodunk a Király útról a Birtok út felé egy valaha még kis poros mellékutcán, és elhaladunk a Magánút tábla mellett, Kaufmann Birtokára érünk. Most is ott áll a magas tetejű, tornyos villájuk, verandával a kert egyik oldalán, szemben az istállókkal és melléképületekkel. Valamivel lejjebb pedig a régi szivattyútelep, ahol az erdő és a mezők kezdődnek, attól jobbra pedig a karám és a tréningpálya, amit Carsten úr Kaufmann akarata ellenére épített. Kiskoromban az erdőszéli kaszálón mindig ott állt a zománcozott itatóvályúja mellett egy fehér ló. Emlékszem, a rövid, világos nyári éjszakákon ráláttam az ágyamból, és nem győztem csodálni, milyen mozdulatlan tud maradni hosszú órákon át. Talán állva aludt az állatok szokása szerint; vagy lehet, hogy egyedül ez a ló volt ébren, míg mindenki más álomba merült. Látom magam előtt, ahogy a félmeztelen Minna átszalad a fehér ló karámján. Újra forró nyár van, számban érzem a napsütötte föld ízét, akárcsak ő. Mintha az én bőrömet súrolnák az éles kalászok, ahogy a csupasz lábához és karjához érnek. Futunk, én egy lépéssel lemaradva, mint mindig, de az is lehet, hogy a padlásról nézem Johannes távcsövében, ahogy szalad, majd elesik. Kis gödör keletkezik a mező közepén, a búzakalászok szorosan körülveszik a testét. De idefentről most is látom, ahogy fekszik a hátán, és egyenesen az ég felé mered néma üvöltésbe torzult arccal, aztán meglátom az öreget, amint kilép a tanyájáról és az út felé indul, hátán izzadságfoltokkal a nadrágtartója mentén. Vagy talán Carsten úr az? És ekkor kimerevedik a kép: Minna mozdulatlanul fekszik a hátán a mezőn, a férfi pedig sötét árnyékként közeledik felé a kép szélén, de végig képen kívül marad. Ennyi az egész. Álom vagy emlék: nem tudom. Odaérek a Sárga villához, és a hátsó ajtóhoz megyek. A fák mögött Johannes méhkaptárjai szögletes koponyáknak tűnnek, épp csak kilátszanak a nagyra nőtt fűből. Érezni a levegőben a savanyú föld éles, fanyar illatát, mint itt mindig: olyasmi eregeti ezt magából, amit már túl régóta homály fed. Repülőgép közeledik lassan az újra besűrűsödött ködön át, egyik tünékeny felhőből ki, a másikba be, a motorok robaja magas, süvítő hanggá változik, amit erős hangrobbanás követ. És már vége is, a villogó szárnyú gép eltűnt a Madár-hegynél, Kaufmann tanyája mögött. A kulcs beleszorul a zárba. Nekinyomom a vállamat az ajtónak, ami egy reccsenés kíséretében végül megadja magát, és bezuhanok a poros, jól ismert doh- és fűtőolajszagú sötétségbe. Újra itthon vagyok.