Anne Jacobs

VIHARFELHŐK A VILLA FÖLÖTT

Fordította: Almássy Ágnes

A mű eredeti címe: Sturm über der Tuchvilla

by Anne Jacobs © 2021 by Blanvalet Verlag, a division

of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,

München, Germany

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Almássy Ágnes, 2023

Minden jog fenntartva.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-297-1 (papír)

ISBN 978-963-614-298-8 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

I. RÉSZ

1.

Augsburg, 1935 májusa

Délelőtt tíz óra. A hálószobákat már rendbe tették, a fürdőszobákat kitakarították, az ebédhez is előkészültek – ideje, hogy a személyzet szusszanjon egyet a konyhában egy jó tejeskávé és tízórai mellett, hiszen már hajnali fél hat óta talpon voltak.

– Na, megjött végre a postás – szólalt meg Auguste, aki a konyhaablaknál állva éppen kinézett a fasorra.

– Mindig minket hagy utoljára. Így az úrék odafent nem a reggeli mellé, hanem csak az ebédhez kapják meg a postát – dohogott a szakácsné, Fanny Brunnenmayer.

– Majd ma megkérdezem, hogy a birodalmi postának vagy a csigapostának dolgozik-e – jegyezte meg Humbert.

Hanna éppen az urak által meghagyott zsemléket akarta letenni egy kosárban a hosszú asztalra, most riadtan megállt a mozdulat közben.

– Légy óvatos, Humbert! – figyelmeztette ijedten az inast. – Ezzel az emberrel nem lehet viccelni, azt mondják, már többeket feljelentett.

A barátságos öreg postás fél éve nyugdíjba ment, mindenki legnagyobb sajnálatára. Az utódját más fából faragták. Fiatal volt, alig harmincéves, sovány, mint egy agár, az arca fakó, a természete mogorva. És nemzetiszocialista, folyton azzal hencegett, hogy az első perctől kezdve elkötelezett híve a pártnak. Valószínűleg ennek köszönhette az állását is a postánál.

– Régebben nem vettek volna fel egy ilyen tökkelütöttet! – morgott Fanny Brunnenmayer. – Hetente háromszor hoz olyan levelet, amit másnak címeztek, és csak az ég tudja, hová viszi a mi postánkat.

A levélhordárnál – csak így nevezték egymás közt – azonban a demonstratív náci karlendítés volt a legbosszantóbb. Valahányszor bekerekezett a személyzeti bejáró előtti udvarra, a magasba lendítette a jobb karját és elordította magát: Heil Hitler! Ezt egészen a Haagstrasséig hallani lehetett. És ha ezt a kötelező köszöntést valaki nem a kellő módon viszonozta, kellemetlenkedni kezdett. Tegnapelőtt például Hanna barátságosan azt mondta neki: Isten hozta!, mire ez az alak leteremtette, hogy hamarosan a bigott katolikusokat is visszaterelik a helyes útra. Ami persze nevetséges, de az ijedős Hannát azért sikerült megfélemlítenie.

– Mindjárt itt van az udvaron – jelentette Auguste.

Hanna lesimította a kötényét, és már indult is ajtót nyitni, de Humbert megragadta a karját.

– Nem te mész! – mondta határozottan. – Majd én méltó fogadtatásban részesítem.

– Humbert, kérlek, ne! – könyörgött Hanna. – Az ilyenekkel nem szabad kikezdeni.

– Majd megyek én – mondta Liesl. Letette az asztalra a kávéskannát, ráborította a vattával bélelt huzatot, ami melegen tartotta.

Ám ez meg Fanny Brunnenmayernek nem tetszett, mert Liesl a védence volt, utódjának szánta a tűzhely mellett.

– Te aztán pláne nem mész, Liesl! – parancsolt rá a lányra. – Szakácsnő vagy itt, nem cselédlány.

Auguste égnek emelte a szemét, mert már látta, hogy rá hárul a feladat. Már csaknem két éve újra a villában szolgált, mert Gertie annak idején felmondott, és a két lánnyal, akit utána felvettek, Elizabeth nagysága nem volt elégedett. Auguste boldog volt és büszke, hogy így alakultak a dolgok, eltökélte, hogy élete végéig kitart ebben az állásban.

– Jól van, megyek. Rajtam nem talál fogást. Nyájasan azt mondom: Heil Hitler!, és ha szóvá teszi, hogy a karomat is lendítsem a magasba, majd azt mondom, hogy csúnya ízületi gyulladásom van, még az orromat sem tudom megvakarni.

Épp ideje volt, mert a levélhordár már begurult az udvarra, és erőszakosan berregtette a bicikli csengőjét. Humbert komor arccal állt Hanna mellett, az ablakból figyelték a postást, Liesl is odalépett, csak Fanny Brunnenmayer maradt ülve az asztalnál, mert a fájós, dagadt lábával nehezére esett felállni.

– Már lendíti is a karját – tudósított Liesl. – Pedig még le sem szállt a bicikliről…

– Jesszus! – kiáltott fel Hanna. – Ennek nem lesz jó vége.

– Ezt el sem hiszem! – ujjongott Humbert. – Feldőlt a biciklivel együtt. Egyenesen bele a virágágyásba. És jól nekiesett a kőszegélynek.

– A levelek meg szanaszét szóródtak az udvaron – kapta a szája elé a kezét ijedten Hanna.

Erre már Fanny Brunnenmayer is kíváncsi volt, hiába fájt a lába, feltápászkodott, és odabicegett az ablakhoz. Az udvaron ott hevert a feldőlt bicikli, mellette ült a levélhordár két kézzel a fejét fogva. A kétoldalt a kerékpárra erősített postazsákok szétnyíltak, a levelek egy része szétszóródott a földön.

– Jesszus Mária! – hallatszott be a konyhába Auguste izgatott kiáltása. – Remélem, nem ütötte meg magát.

A postás válaszra sem méltatta, a zsebében keresgélt, majd előhúzott egy kendőt, és a vérző orrára szorította. Auguste közben kijött az ajtón, leszaladt a pár lépcsőfokon, és odalépett hozzá.

– Tudja, rögtön gondoltam – mondta a kerékpár fölé hajolva. – Egy ilyen súlyosan megpakolt bicikli kormányát két kézzel kell tartani, különben könnyen elveszíti az ember az egyensúlyt. Először le kell szállnia, hogy szilárd talajt érezzen a lába alatt, és csak utána lendítse a karját a…

– Ennek ahhoz semmi köze – mordult rá a postás a kendő mögül. – Valami volt a földön. Azon csúsztam el.

– Hát, én nem látok itt semmit a földön – felelte Auguste. – Várjon, segítek összeszedni a leveleket…

– El a kezekkel a küldeményektől! – ripakodott rá a levélhordár, miközben nehézkesen feltápászkodott. – Nem hallott még postai titoktartásról?! Hozzon inkább egy nedves ruhát!

Auguste még mindig úgy tett, mintha szánakozna és mindenáron segíteni akarna.

– Az orrára, ugye? Jesszusom, jól feldagadt. Remélem, nem tört el. Mert akkor később egy hupli lesz rajta…

– Hozza már azt a nedves ruhát! – kiabált rá a postás, és óvatosan próbálta megtapogatni az orrát. Tényleg megdagadt.

A konyhában lubickoltak a gonosz kárörömben. Hanna végül megszánta a postást, elővett egy tiszta konyharuhát, és a csap alá tartotta.

– A mosogatórongy is jó lett volna – jegyezte meg Humbert.

– Jaj, hogy lehetsz ennyire gonosz! – rótta meg Hanna, és már szaladt is, hogy odaadja a konyharuhát Augusténak.

Ezután megint az ablakból figyelték, ahogy a postás megtörölgeti az arcát, többször megtapogatja az orrát, majd felállítja a kerékpárját, aminek az első sárhányója elgörbült. Aztán a falhoz támasztotta a biciklit, így már sajnos nem látták a konyhaablakból. Csak a nedves konyharuhát, amit odavágott Auguste elé a földre. Végül összeszedegette a szétszóródott leveleket, a hóna alá csapta a kötegeket, hogy visszatömje a postazsákokba.

– És mi van a mi postánkkal? – tudakolta Auguste elszántan.

– Nem tud várni egy kicsit?

– Jól van, csak megkérdeztem…

– Ennek következménye lesz – fenyegetőzött a postás. – Ezt megígérhetem! Csapdát állítottak nekem. Valami volt az úton.

– Én semmit sem láttam. Erre bármikor megesküszöm. Köszönjük szépen a leveleket. Mondjuk, nem valami sok. Biztos nem felejtett el odaadni valamit?

– Nem marad következmények nélkül… – ismételgette a postás dühösen.

– Igen, persze – csicsergett tovább Auguste ártatlan arccal, miközben a levelekkel a kezében indult vissza a házba. – Akkor ne vegye rossz néven, de máskor vigyázzon jobban! Ja, és Heil Hitler!

– Erre most igazán semmi szükség nem volt – jegyezte meg Fanny Brunnenmayer az ablaknál, majd nagyokat nyögve visszaült a helyére.

– Már el is kerekezett – tudósított Liesl. – Hogy nyomja a pedált! Nagyon dühös lehet.

– Remélem, nem lesz ebből baj – sóhajtott Hanna. – Ha most miattunk feljelenti az úrékat…

– Jaj, ne aggodalmaskodj folyton! – Humbert bátorítóan átölelte a lány vállát. – Most szépen asztalhoz ülünk, különben kihűl a kávé.

Auguste elégedett képpel tért vissza a konyhába.

– Ilyen az élet – közölte somolyogva. – Aki túlságosan fenn hordja az orrát, az egyszer orra bukik. Szóltam Christiannak, hogy gyorsan seperje fel az udvart.

Megmosta a kezét a mosogatónál, és leült a helyére. A többiek is helyet foglaltak a hosszú asztalnál. Legfőbb ideje hozzálátni a tízóraihoz, mert a szakácsnénak hamarosan készítenie kell az ebédet, Humbertnek meg kell teríteni az ebédlőben, Augusténak pedig a gyerekekkel kell foglalkoznia, amint megjönnek az iskolából.

– Miért kell felsöpörni az udvart? – kérdezte Fanny Brunnenmayer.

Auguste már egy vajas zsemlét rágcsált, amit a tejeskávéjába mártogatott.

– Mert kőzúzalék van a földön.

– Kőzúzalék?

– Ó, te jó ég! – kiáltott fel Liesl rémülten. – Christian ma reggel fel akarta tölteni a két gödröt a fasorban. Biztosan leszóródott a kavics a talicskáról…

– Akkor a levélhordár… – hebegett Hanna – …szegény ember tényleg a kavicsokon csúszott el…

Humbert letette a bögréjét, mert majdnem félrenyelt a nevetéstől.

– Remek fickó ez a Christian! – hahotázott. – Mindig olyan ártatlan képet vág, de megvan a magához való esze.

– Dehát nem szándékosan szórta ki a kavicsot – háborodott fel Liesl. – Az én Christianom soha nem tenne ilyet.

Humbert erre csak legyintett, majd elvett az asztal közepére helyezett tálról egy szelet sonkát, és a félbevágott zsemléjébe tette.

Fanny Brunnenmayer a nagy konyhai órára pillantott, majd körbenézett.

– Else meg hol van?

És valóban, Else nem volt sehol. A nagy izgalomban eddig észre sem vették. Már csak azért sem, mert Else általában bóbiskolva ült az asztalnál, fel kellett kelteni, ha ettek. Eljárt az idő az öregecske szobalány fölött, egy szobát is alig bírt rendbe tenni, szőnyeget porolni meg már régóta nem tudott. De a Melzer-villában nem tettek senkit utcára a kora miatt. Else ide tartozott, tette a dolgát, ahol még tudta, együtt üldögélt a többiekkel a konyhában, és továbbra is fent lakott a cselédszobában.

– Reggel még láttam – mondta Humbert.

– Igen, együtt mentünk fel az emeletre rendet rakni – bólogatott Auguste is. – Else a nagyságáék szobájába ment, hogy áthúzza az ágyat. Én meg az új szárnyba, hogy elindítsam a gyerekeket az iskolába.

Hanna a vörös szalont és a télikertet hozta rendbe, a szivarszobát nem kellett, mert napok óta nem használta senki. A „fiatal úrfi és a kisasszonyka”, vagyis Leopold és Dorothea szobájában csak egy kis port kellett letörölgetni, mert jelenleg nem laktak a házban. Leo tavaly érettségizett, most pedig Münchenben tanul a konzervatóriumban. Az ikertestvére, Dodo – az anyja nagy bánatára – röviddel az érettségi előtt otthagyta a leánygimnáziumot, és Berlinbe ment, hogy megtanuljon repülőgépet vezetni. A meglehetősen drága kurzust a nagynénikéje, Elvira von Maydorn finanszírozta, aki jó ideje a villában lakott már, remekül beilleszkedett, és le volt nyűgözve Dodo tervétől, hogy pilóta legyen.

– Megyek, megnézem, merre van – mondta Hanna, és gyorsan felhajtotta a maradék kávéját. – Csak nem szunyókált el valahol?

– Összeszedhetné már magát egy kicsit – dohogott Fanny Brunnenmayer. – Jó nyolc évvel fiatalabb nálam, de úgy viselkedik, mint valami vénasszony.

A szakácsné is régi bútordarab volt a villában, már két éve betöltötte a hetvenet, de még mindig vasszigorral dirigált a konyhában. Felügyelte az utódja, Liesl munkáját, de ő maga is derekasan tette a dolgát, ha úgy hozta a helyzet. Csak a lába kínozta. A térde folyton fájt és meg volt duzzadva, a lába sokszor felmondta a szolgálatot, már csak kitaposott posztópapucsban tudott járni.

– Ez a vége, ha az ember ötven éven át a tűzhely mellett áll – mondogatta rosszkedvűen.

Felberregett a teraszra hívó csengő, ez Augusténak szólt, aki nagyot sóhajtva felállt az asztaltól. Nyilván Elisabeth nagysága és a férje óhajt még egy kancsó limonádét és friss teasüteményt. Már az előcsarnokba vezető ajtó kilincsén volt a keze, amikor megjelent a cselédlépcső felől Hanna, kézen fogva vezette a teljesen kétségbeesett Elsét.

– Hát itt vagy végre, Else! – szólt oda neki Auguste. – Merre voltál? Hiányoltunk.

Else szipogva törölgette a könnyeit.

– Hogy öreg napjaimra ilyesmi történjen velem… – sírdogált. – Csak a nagyságos úr meg ne tudja. A föld alá süllyednék szégyenemben.

– Először is igyál szépen egy tejeskávét, Else – nyugtatta Hanna. – Senki nem vett észre semmit, mert még időben rád találtam.

Nagy sajnálatára Auguste többet már nem tudhatott meg, igyekeznie kellett, mert Elisabeth Winkler igen türelmetlen nőszemély volt. A konyhában ülők viszont megtudták: Else annyira elfáradt az ágyak áthúzásában, hogy egyszerűen elaludt. Hanna az úr ágyában találta békésen hortyogva.

– Hát szépen vagyunk, idáig jutottál – zsémbelt Fanny Brunnenmayer. – Ha a nagyságos úr rád talált volna az ágyában, igencsak elcsodálkozik.

Else lesütött szemmel gubbasztott az asztalnál, miközben Hanna vigasztalta. Nagy kortyokban itta a kávét feketén, és újra meg újra bizonygatta, hogy soha többé nem fordul elő vele ilyesmi.

– Ez észhez térített – motyogta. – Intő jel volt az Úrtól, hogy szedjem össze magam.

Az asztal túloldalán Christian az utolsó zsemlét tömte magába, bűntudatosan kortyolta a tejeskávéját. Neki is rossz volt a lelkiismerete, mert már rájött, micsoda galibát okozott.

– Túl sok kavicsot lapátoltam egyszerre a talicskára, mert nem volt kedvem többször fordulni – ismerte be. – És amikor nagy lendülettel megtoltam a virágágyás körül, leesett róla többmaréknyi kavics. Rögtön fel akartam söpörni, de megláttam, hogy a csődör megint kinyomta a karám kerítését, ezért…

– Ne rágd magad ezen, Christian! – vigasztalta Liesl, aki már a tűzhelyen pirította a hagymát a pörkölthöz. – Nem a te hibád, hogy az a tökfilkó nem tud kerékpározni.

– És ha most feljelentést tesz? – aggodalmaskodott tovább Christian. – Amikor már úgyis a begyében vagyunk. Tudod, áprilisban is mekkora patáliát csapott, mert nem akasztottuk ki a horogkeresztes zászlót.

Először tényleg elfelejtették a Führer születésnapján fellobogózni a házat, de aztán helyrehozták a mulasztást. A Melzer család is kénytelen volt megbékélni az új rezsimmel, amely erőszakosan uralta az egész országot. Már csak a gyár miatt is, mert nehezen vészelték át a gazdasági válságot, és ha nem mutatnak hajlandóságot a nemzetiszocialista szellemiség elfogadására, esélyük sem lett volna új megbízásokra. Szörnyű dolgok történtek két éve, amikor Adolf Hitlert választották birodalmi kancellárrá, és hamarosan a náci párt győzött többséggel a parlamenti választásokon. Csak pár nap telt el, és máris beütött a „nemzeti forradalom”, ahogy a nácik nevezték. Augsburgban is sorozatos letartóztatások voltak. Védőőrizetnek hívták. Aki nem tetszett a náciknak, azt éjnek idején, de akár fényes nappal is elhurcolták, fogdába került, onnan pedig a dachaui koncentrációs táborba vitték. Köztiszteletnek örvendő polgárokat tartóztattak le, a szocialista és a kommunista párt képviselőit, de egyszerű munkásembereket is. A Melzer textilgyárból is elvittek pár embert, a legtöbbjüket a mai napig nem látták viszont. Egyedül az elsők között börtönbe zárt Sebastian Winklert tudták jó barátok segítségével megmenteni Melzerék a dachaui tábortól. A börtönből azonban csak négy hét elteltével engedték szabadon a nácik. A felesége, Elisabeth mehetett érte, Humbert vitte oda autóval.

A mai napig kísérti Humbertet a látvány: Sebastian Winkler rettenetesen festett, amikor kilépett a börtön kapuján. Csontsovány volt, a fejét kopaszra borotválták, az arca csupa zúzódás. Sokszor megverték. Csizmával rúgtak az arcába. Az erőszakos bűnözőkkel is jobban bánnak, mint a szerencsétlenekkel, akiket az éj leple alatt visznek el, mesélte később az inas a konyhában.

Azóta Sebastian Winkler szinte rabként élt a villában, minden idejét a családjával töltötte, a városba soha nem merészkedett le, a házból is alig lépett ki, legfeljebb csak az istállókig, ahol a gyerekei lovagolni tanultak. Esténként pedig – ezt Auguste mesélte – valamilyen „tudós” könyvet írt. A gyárban sem mutatkozhatott többé, ahol korábban a könyvelési részleget vezette.

– Szégyen, gyalázat, amit műveltek vele – mondogatta Fanny Brunnenmayer gyakran. – Mindig csak jót akart a Winkler úr a kommunista ideáival. Jó ember, a légynek sem tudna ártani.

– Örülhetünk, hogy egyáltalán elengedték – felelte erre Humbert.

Az első riadalom után lassan hozzászokott mindenki az új rendszerhez. Mást nem tehettek, az élet ment tovább. A gyárban is jobban alakultak a dolgok, munkásokat vettek fel, a szövöde újra megrendeléseket kapott, az adósságokat kifizették. Igaz, továbbra is csökkentett munkaidőben dolgoztak, a textilgyártás messze nem futott fel úgy, mint más iparágak, nem beszélve a MAN gyárról, ahol a meglévők mellé pluszműszakokat kellett indítani, annyi volt a munka. A villa alkalmazottainak már nem volt okuk aggodalomra, hogy elveszíthetik az állásukat vagy ezentúl idegen urakat kell szolgálniuk. Sőt a szakácsné örülhetett, hogy ismét bőség van, kedvére kényeztetheti az urakat remek fogásaival. De főként az tette boldoggá, hogy így tovább taníthatja a kifinomult konyhaművészetre Lieslt, aki négy éve már Christian felesége volt. A gyermekáldás egyelőre elmaradt, aminek Fanny Brunnenmayer megint csak örült, hiszen máskülönben Liesl valószínűleg feladta volna az állását a villában. Az pedig nagy kár lett volna, mert kitűnő érzéke van a főzéshez.

– Jobb is, ha nem lesz gyereketek – mondogatta a szakácsné. – Mindkettőtöknek jó helye van itt, nincs időtök felnevelni egy gyereket.

Pedig mindenki tudta, hogy Christian és Liesl nagyon vágyik már gyerekre. De a gólya állhatatosan elkerülte a házuk táját.

Christiannak ma sietős volt, azt mondta, új virágokat akar ültetni a terasz előtti ágyásokba. Így csak Liesl, Else és Fanny Brunnenmayer maradt a konyhában. Liesl odatolta Else elé a vágódeszkát a metélőhagymával, hogy legyen mit csinálnia, nehogy megint elszunyókáljon. Fanny Brunnenmayer az asztalnál ülve a zsemlegombócokat formázta, időnként egy tál hideg vízbe mártotta a kezét, hogy ne ragadjon a tészta az ujjaira. Liesl közben a húst fűszerezte, a finom illatok már betöltötték az egész konyhát.

– A szerecsendiót el ne felejtsd! – figyelmeztette a szakácsné. – Épp csak egy csipetnyit, de az kell bele. Fokhagymából túl sokat tettél, érzem az orromban.

– Jaj, tudom – sóhajtott Liesl. – Féltem, hogy sok lesz, de akkor már beletettem.

Else közben engedelmesen felaprította a metélőhagymát, felállt, hogy odavigye a deszkát a szakácsnénak. Fanny Brunnenmayer vetett rá egy futó pillantást, és közölte, hogy kicsit finomabbra is vághatta volna a salátához.

– Jött egy autó – jelentette Else kipillantva az ablakon.

– Biztosan az úr érkezett haza – mondta Liesl. – Korábban, mint szokott…

– Nem az úr autója – vágott közbe Else. – Látogató jött.

– Látogató? – morgott a szakácsné. – Mintha csak sejtettem volna. Pár gombóccal többet csináltam, de a húsból így kevesebb jut. És ki az, Else? Látod az ablakból?

Else közelebb ment az ablakhoz.

– Egy hölgy száll ki a kocsiból. Sovány, mint a piszkafa, de drága ruhát visel. Sofőrje is van. Kinyitotta neki az ajtót, és meghajolt, mint valami királynő előtt. Nahát, ezt én ismerem… csak nem az orosz az?

– Miféle orosz? – csodálkozott Liesl.

Fanny Brunnenmayer viszont mindjárt gyanította, kiről van szó.

– A Grigorij? Aki először elcsavarta Hanna fejét, aztán meg Augusténak csapta a szelet? Ha tényleg ő az, akkor azt is tudom, ki szállt ki az autóból.

Liesl csak hallomásból ismerte a történetet, úgyhogy vállat vont, és tovább kavargatta a pörköltet.

– Na, és ki szállt ki? – szólt hátra a válla fölött.

– Az az álnok kígyó Serafina – mondta Fanny Brunnenmayer megvetően. – Ő vette fel sofőrnek Grigorijt, miután visszatért Maydornból.

– A Serafina Grünling? – képedt el Else. – Aki egy ideig nevelőnő volt itt a villában? Akkor még Serafina von Dobernnek hívták.

– Pontosan, ő az. – A szakácsné egy nagy tányérra tette az utolsó megformázott gombócot. – Csakhogy Grünlinggel már végzett. Elvált tőle.

– És azt meg miért? – lepődött meg újfent Else. – Akkor lett újra gazdag, amikor hozzáment.

– Úgy van – dünnyögött a szakácsné. – De Grünling zsidó.

– Vagy úgy – bólogatott Else, mintha ez abszolúte kézenfekvő magyarázat lenne. – De mit akarhat vajon itt a villában?

– Semmi jót, az biztos! – mordult fel Fanny Brunnenmayer, majd nagyot nyögve felállt, hogy a zubogó vízbe tegye a gombócokat.

2.

Lisa korántsem volt elégedetlen a jelenlegi helyzettel. Rettenetes félelmet állt ki az ő imádott Sebastianja miatt – álmatlan éjszakák, ezernyi elsírt könny –, de most végre boldog volt, hogy újra maga mellett tudja. Szokásához híven túlzott gondoskodással vette körül, anya és ápolónő volt egy személyben, azért jól le is szidta természetesen, amiért nem hallgatott rá, nem lépett ki a kommunista pártból még időben. Sebastian engedelmes volt, mint egy kisgyerek, amit Lisa különösen meghatónak talált, csak a szerelme nem volt már a régi, a börtönben átélt szörnyű kínzások valahogy tönkretették a férfiasságát. Nem testileg, ott minden rendben volt, lelkileg azonban teljesen megtört.

– Ne haragudj, édesem! – mondta esténként. – A fejemben akkora a zűrzavar, hogy attól tartok, csalódást okoznék. Várjunk ezzel még egy kicsit!

Lisa megértő volt, hiszen nagyon szerette a férjét. Az igaz szerelem pedig sokkal több a testi együttlétnél, és miután teljes szívéből szerette, eszébe sem jutott bármit is erőltetni. Egy nap újra a régi lesz, ebben bizonyos volt, csak türelemmel ki kell várnia. Az esti pártgyűlések, a Mittelstrassén való önkénteskedés miatt nem kellett többé aggódnia, ez már a múlté. A kommunista pártot betiltották, a munkásszállást, amely a párt égisze alatt működött, a rendőrség bezáratta. Az sem tetszett korábban Lisának, hogy a férje olyan nagy buzgalommal vetette bele magát a munkába, amikor a gyár könyvelési részlegét vezette, mert egész nap távol volt, sőt sokszor még esténként is a szivarszobában ült Paullal, hogy konyak mellett beszéljék át az üzleti ügyeket. Nem, akkoriban alig jutott neki valami az ő drágájából, legfeljebb vasárnaponként, bár akkor is inkább a gyerekekkel foglalkozott, nem vele.

Most viszont délelőttönként, amikor a gyerekek iskolában vannak, csak az övé, folyton mellette lehet, kényeztetheti, óvhatja az egészségét. Elhárult a baj a fejük fölül, Sebastiannak csak okosan kell viselkednie, követnie mindenben az ő tanácsait, és akkor nem érheti bántódás többé. Egy nap majd ez az őrült Adolf Hitler is eltűnik a színről, ahogy eddig az összes birodalmi kancellár, sőt szegény jó Vilmos császár is. Akkor majd új, boldogabb idők jönnek.

Ezen a napon különösen nagy volt a hőség a teraszon, főként mivel már délre járt az idő. Lisa levitte magával a kötését, kifeszített két napernyőt. Sebastian egy könyvvel a hóna alatt csatlakozott hozzá.

– Mit olvasol, édesem? – kérdezte, szorgosan csattogtatva a kötőtűket.

– Nyugaton a helyzet változatlan, Erich Maria Remarque-tól…

– Ó, te jó isten! – sóhajtott Lisa, miközben kritikus pillantással méregette a zoknit, amit kötött. – Mindig ilyen nehéz olvasmányokat választasz, édesem. Tartanád nekem a motringot, hogy felgombolyítsam a fonalat?

– Persze, édesem, csak előbb szeretném befejezni ezt a fejezetet – felelte a férje. Levette a szemüvegét, megtörölte gyöngyöző homlokát és az orrnyergét. – Hihetetlenül izgalmas ez a regény, bemutatja, hogyan rombolja le a háború a kultúrát, az emberek erkölcsi érzékét, és szabadítja fel a bennük rejtőző vadállatot.

Lisa megborzongott, és most kezdhette elölről megszámolni a szemeket a kötőtűn.

– Micsoda rémes könyveket olvasol! – sóhajtott fel újra.

– A borzalmak is nagyon tanulságosak tudnak lenni – nyitotta ki Sebastian a könyvét. – Mindannyiunknak azon kellene munkálkodnunk, hogy soha többé ne legyen háború. Az embereknek meg kell találniuk a módját, hogy békében és egyenlőségben éljenek egymással.

Lisa megint nagyot sóhajtott, mert attól tartott, most mindjárt következnek a nagy világforradalom kommunista ideái. Félretette a kötését, és felállt, hogy megnyomja a villanycsengőt, amely a teraszajtó mellett volt.

– Rettenetes a hőség ma. Szólok Augusténak, hogy hozza le a szalmakalapod meg még egy kancsó jeges limonádét.

– Hagyd csak, édesem, én is le tudom hozni a kalapomat…

– Dehogy – rázta meg a fejét Lisa, és megnyomta a csengőt. – Ez Auguste dolga. Nem teszel szívességet a személyzetnek azzal, ha elveszed a munkáját. Minden embernek joga van a munkához, az alkalmazottainknak is. Mit gondolsz, mi történne, ha lemennék a konyhába, hogy megfőzzem az ebédet? A szakácsné valószínűleg megkövezne.

Sebastian erre szótlanul feltette a szemüvegét, és a homlokát ráncolva belemélyedt a nagy háború történeteibe. Lisa fonott széke hangosan megnyikordult, amikor visszaült a helyére, aztán csak a kötőtűi csattogása meg néhány veréb csivitelése hallatszott a déli forróság csendjében. Majd hirtelen valami más is.

– Köszönöm, ismerem a járást! – hangzott fel egy nő erélyes hangja.

– De… ne jelentsem be önt, nagyságos asszony?

– Nem szükséges. Istenem, de gyönyörű a kilátás a parkra a nyitott teraszajtón át! Ahogy a napfény bujkál a bokrok között. Tessék, fogja a kalapomat, Hanna!

Lisa ijedten összerezzent, mire leszaladt két szem a kötőtűjéről, Sebastian csodálkozva nézett fel a könyvéből. És a látogató már ki is lépett a teraszra. Diadalmas mosoly ült Serafina von Dobern, korábban Grünling, csontos arcán. Mögötte egy nagyon boldogtalan Hanna próbálta szabadkozó kézmozdulatokkal az asszonya értésére adni, hogy sajnos nem tudta megakadályozni ezt a rajtaütést.

– Heil Hitler! – mondta Serafina harsányan, miközben először Lisára, majd Sebastianra mosolygott.

Döbbent hallgatás fogadta a köszöntését. Serafinát jól ismerték a villában, valamikor Lisa legjobb barátnője volt, később azonban kiderült, hogy folyton intrikál, főként Marie életét nehezítette meg. Miután feleségül ment Grünling ügyvédhez, aki jól megszedte magát a gazdasági válság károsultjain, a házaspár egyebek közt megvásárolta Lisa nagynénje, Elvira von Maydorn birtokát is.

Elisabeth pillanatokon belül összeszedte magát, megmutatta, hogy van tartása – ezt Alicia Melzer alaposan belenevelte a lányaiba.

– Serafina! – szólalt meg hűvös udvariassággal. – Minek köszönhetem ezt a váratlan látogatást?

Serafina számított a barátságtalan fogadtatásra, hiszen nem volt sem ostoba, sem naiv. Szabadkozó mozdulatot tett, és még szélesebben elmosolyodott.

– Ó, ne aggódj, csak egy percre ugrottam be! Egy ideje aktívan tevékenykedem a helyi népjóléti egyletben, az éves adománygyűjtést irányítom, amely a német nép és a kormány által támogatott szép és fontos célkitűzés. Feltűnt, hogy a villa bejárati ajtajára nincs kiragasztva a plakettünk…

Ezt a csúf emlékérmet mindenki megkapta, aki adományozott az egylet javára. Minden évben kiadták és az állt rajta: Mi segítettünk.

– A konyha ajtajára ragasztottuk ki – felelte Lisa élesen. – Nem akartuk elcsúfítani a szép bejárati ajtónkat.

– Nocsak – vonta fel a szemöldökét Serafina bosszúsan. – Milyen kár, hogy a fontos és áldozatos munkánk ilyen csekély elismerésben részesül.

– Rendszeresen adományozunk egy tekintélyes összeget! – közölte Lisa csípősen, majd ellentámadásba lendült. – Egyébként meg vagyok lepve, hogy újra itt látlak Augsburgban. Azt hittem, teljesen elbűvölt a vidéki élet szépsége.

Serafina pillantása a könyvre siklott, amit Sebastian az ölébe ejtett. Vajon kibetűzte a címét? Nyilván igen. Ennek a bosszantó némbernek semmi nem kerüli el a figyelmét.

– A vidéki élet? – mondta Serafina tűnődve, miközben odahúzott magának egy fonott széket, és leült, bár senki nem kínálta hellyel. – Ó, hát tudod, Lisa, ha az ember sokáig él városban, nehezen szokik hozzá másfajta élethez. A gyerekkoromat persze a szüleim birtokain töltöttem, de annak már jó ideje, telente pedig akkoriban is beköltöztünk Berlinbe, a városi villánkba.

Na, ez azért erős túlzás, gondolta Lisa bosszúsan. A szüleinek volt ugyan egy birtoka Brandenburgban, de földbirtokokat és városi villát emlegetni igazán arcátlanság. A háború után különben is elveszítettek mindent.

– Milyen kár! – mondta színlelt sajnálkozással. – Elvira néni azt remélte, élvezed majd az életet a gyönyörű birtokán. Ráadásul ott maradt neked az ügyes intézője is.

– Valóban – bólintott Serafina derűs pillantással, miközben kényelmesen elhelyezkedett a fonott székben. – A volt férjed igazán érti a dolgát. Tényleg, Lisa, megtanultam értékelni a te Klausodat…

Lisa éppen válaszolni akart, de ebben a pillanatban megjelent a teraszon Auguste, hogy megkérdezze, mit óhajt. Együttérző pillantást vetett az asszonyára, mivel – ahogy az egész személyzet – ki nem állhatta Serafinát.

– Mit hozhatok, asszonyom?

– A férjem szalmakalapját, Auguste. Kellemetlenül tűz a nap itt a teraszon.

– Valóban, asszonyom. Szinte éget. A szakácsné üzeni, hogy elkészült az ebéd, tálalhatunk, ha kívánja.

– Köszönöm, Auguste.

Serafina kétségkívül regisztrálta, hogy senki nem kínálja meg frissítővel, pláne nem hívja meg ebédre, de nyilván erre is számított. Mégsem mutatta semmi jelét, hogy távozni készülne, sőt kényelmesen hátradőlt a székben, keresztbe vetette a lábát. Selyemharisnyát viselt ebben a hőségben. A cipője egy vagyonba kerülhetett, a méretre készült nyári kosztüm is igen drága lehetett. Lisa gyors pillantást vetett a férjére, aki feszengve hallgatta a beszélgetést, most pedig zavartan lapozgatott a könyvében. Milyen kellemetlen lehet ez neki, gondolta Lisa.

– Klaus von Hagemann és én barátságban váltunk el egymástól – fordult végül mosolyogva Serafinához. – És azóta már rég talált magának egy szerető feleséget, aki tüneményes gyerekekkel ajándékozta meg.

Ez gonoszkodó megjegyzés volt, de Lisának nagyon jólesett. Pauline, a volt férje második felesége egy kiállhatatlan nőszemély, pokollá tette Elvira néni életét. Sőt állítólag megpróbált az életére törni, ami ugyan nem bizonyítható, ám nagyon valószínű. Feltehetően Serafinának is meggyűlt a baja ezzel a nővel.

– Igen, egészen elbűvölő asszonyka – csicsergett Serafina, ám ezúttal egyértelműen látszott rajta, hogy hazudik. – Egy kissé talán… vidéki. Nem feltétlenül pont ilyet érdemelt volna a volt férjed, de mi ketten jól kijöttünk. Egészen oda volt, amikor elköltöztem a birtokról.

Lisa kíváncsi lett volna, a két álnok kígyó közül vajon melyik győzedelmeskedett végül, de ezt Serafina nyilván nem köti az orrára. Feltehetően Serafina volt az, hiszen ő az intelligensebb, és a birtok úrnőjeként nagyobb hatalma volt. Bár Elvira néni elmondása szerint ez a Pauline még a tettlegességtől sem riadt vissza. Elvira néni időnként megtudott egyet-mást erről a hatalmi harcról, mivel a cselédlány, Dörthe két évvel ezelőtt visszament a maydorni birtokra, és hébe-hóba levelet küldött régi úrnőjének. Bár Dörthe nem igazán jeleskedett az írásban, a levelei kuszák voltak, tele helyesírási hibával.

– Úgy hallom, időközben te is túl vagy a váláson, kedves Serafina – szólalt meg újra Lisa.

Sajnos ezzel nem sikerült zavarba hoznia egykori barátnőjét. Serafina a homlokához emelte a kezét, mert a szemébe sütött a nap, majd meglepően nyíltan válaszolt.

– Ez szinte magától értetődő volt, Lisa drágám. Annak idején a szükség vitt rá, hogy férjhez menjek, de most, amikor a mi német hazánk ilyen csodás új útra lépett Adolf Hitlerrel, be kellett látnom, hogy tisztességes német nőként nem élhetek házasságban egy zsidóval.

Lisa arra gondolt, hogyan hálózta be annak idején ez az álnok kígyó a szerencsétlen Grünlinget, míg az végül feleségül nem vette. Na, nem mintha az ügyvéd ártatlan bárányka lett volna, a gazdasági válság idején, amikor az ő családjuk és sokan mások a puszta létfenntartásért küzdöttek, mindenféle kétes üzelmekkel jól megszedte magát.

– És a férjed? A válás után elhagyta Németországot?

– Nos, igen, kénytelen voltam finanszírozni a kivándorlását Amerikába, ami meglehetősen sokba került, dehát mit tegyek, jótét lélek vagyok, és végül is örülök, hogy így nem kell többé látnom. Ennek a… baklövésnek az emléke súlyosan nyomja a lelkemet. Szerencsére a váláskor megszabadulhattam a nevétől is, így most újra Von Dobernnek nevezhetem magam.

Lisának egy pillanatra elállt a szava, próbálta felfogni, mit is jelent ez.

– Jól értettem? Te finanszíroztad a kivándorlását?

Serafina arcára leereszkedő mosoly ült ki. Lisának csak most tűnt fel, hogy új fogakat csináltatott magának, makulátlanul fehér és majdnem valódinak látszó fogakat.

– Természetesen. Grünling már évekkel ezelőtt mindent a nevemre íratott. Az adózás miatt, meg persze elővigyázatosságból, nyilván érted, mire gondolok. Nos, azt képzeli, hogy jelentős összeget utalok át neki Amerikába, de természetesen nem fogok. Német nőként miért is pénzelnék egy zsidót Amerikában? Ezt senki sem várhatja el tőlem.

Micsoda undorítóan aljas dög, gondolta Lisa. Az ostoba Grünling rábízta minden vagyonát, és azt képzelte, hogy legalább a pénze nagy részét utánaküldi Amerikába. Hát alaposan melléfogott. Serafina megtartotta magának a pénzt, az ügyvéd meg boldogulhat, ahogy tud. Meglepő, hogy éppen a ravasz róka Grünling volt olyan naiv, hogy megbízzon egy fondorlatos nőszemélyben. Hát, egyszer mindenki az emberére akad.

Halk nesz szakította ki a gondolataiból. Sebastian öléből lecsúszott a könyv a terasz kőlapjára. Serafina is felkapta a fejét, érdeklődve mérte végig egykori barátnője férjét.

– Ó, Winkler úr! Annyira belemerült az olvasmányába, hogy nem is mertem megszólítani. Remélem, jobban van már.

Nem volt teljesen egyértelmű, hogy érti ezt, de egészen biztosan a fülébe jutott, hogy a kommunista párt aktív tagjaként Winklert letartóztatták.

Sebastiannak szüksége volt néhány másodpercre, hogy összeszedje magát. Lisa látta rajta, hogy mélységesen megdöbbent azon, amit hallott. Ez nyilván Serafina figyelmét sem kerülte el.

– Köszönöm… – nyögte ki végül, majd megköszörülte a torkát – …köszönöm kérdését…

– Fontos az életben, hogy jó barátai legyenek az embernek, nemde? – mondta Serafina. – A Melzer család valóságos intézmény Augsburgban. Kiállnak egymásért, összetartanak, bármi is történjék…

Lisa már majdnem ott tartott, hogy felnyársalja a kötőtűjével ezt az áspiskígyót. Mert persze arra akart kilyukadni, hogy csak Paul kapcsolatai révén szabadult ki Sebastian a börtönből.

– Pontosan így van – mondta élesen, és harciasan felszegte a fejét. – Nekünk, Melzereknek fontos a család. Mi senkit nem küldünk nincstelenül egy idegen országba, ez a mi családunkban nem szokás.

– Milyen nemes felfogás – felelte Serafina epésen, nagyon is jól értette a célzást. – Nos, akkor semmiképpen nem szeretném feltartani a családot, hogy elkölthesse jól megérdemelt ebédjét. A jó ügyet illetően azonban, amiért itt vagyok, még nem kaptam választ. Jól látom, hogy kormányunk áldásos tevékenységéhez nem érkezik adomány a Melzer-villából?

– Természetesen küldjük az adományt – csattant fel Lisa dühösen. – Ahogy mindig, Paul átutalja az összeget.

Serafina felállt, leporolta a szoknyáját, mintha a szék piszkos lett volna.

– Ellenőrizni fogom a pénz beérkezését, és küldöm a plakettet…

Hirtelen elhallgatott, mert Elvira von Maydorn és Alicia jelent meg a teraszon. Most tértek vissza a sétájukról, az istállóknál jártak, megnézni a lovakat.

– Nahát, kit látnak szemeim! – kiáltott fel Elvira néni a szokásos harsány modorában. – Serafina Grünling személyesen újra itt, Augsburgban. Kedves öntől, hogy benézett hozzánk. Hogy mennek a dolgok a birtokon? Minden a legnagyobb rendben?

– Heil Hitler! – mondta Serafina, és nyájasan biccentett a két öreg hölgynek. – Maydornban minden a lehető legnagyobb rendben, éppen tegnap számolt be erről levélben az intézőm. Jómagam azonban úgy határoztam, felhagyok a vidéki élettel, és visszaköltözöm Augsburgba, az egyik házamba.

– Gondoltam, hogy a vidéki levegő nem magának való – mérte végig Elvira néni Serafinát. – Már ne vegye rossz néven, de egy városlakó mindig városlakó marad. Máris indul vagy itt marad ebédre?

Lisának egy pillanatra kihagyott a szívverése. Elvira néni lehetetlenül tud viselkedni.

– Nagyon kedves, de sietős a dolgom – felelte Serafina Lisa megkönnyebbülésére.

– Ha nem, hát nem – vonta meg a vállát Elvira von Maydorn. – Kár, pedig egy kiadós ebéd jót tenne magának. Kissé alultápláltnak tűnik.

– Ez csupán a látszat, asszonyom – mondta Serafina hűvösen. – Akkor minden jót. Heil Hitler!

– Isten áldja! – válaszolt Alicia, aki eddig szótlanul hallgatta a beszélgetést, és most levegő után kapkodott. Hithű katolikusként elviselhetetlen volt számára, hogy az új rezsim olyan köszöntést írt elő, amelyben az Úr nevét Hitlerére cserélték.

Amíg Serafina az előcsarnokban feltette a kalapját, és ki nem lépett a házból, tartózkodtak bárminemű megjegyzéstől. Ekkor azonban Lisa nem tudott tovább uralkodni magán.

– Hogy hívhatod meg ebédre ezt az álnok kígyót, Elvira néni? Tudod, mit csinált a férjével…

Az ebédre szólító gong hangja szakította félbe. Közben Paul és Marie is hazaérkezett, már siettek is felfelé a lépcsőn az ebédlőbe.

– Gyorsan átmegyek, megnézem a gyerekeket – mondta Sebastian. Felemelte a földről a könyvét, és az asztalra tette.

– De, édesem, ott van velük Auguste…

– Én magam is szeretnék ott lenni – erősködött Sebastian. – Megígértem Lottinak.

Lisa felsóhajtott. A gyerekei számára persze mindig van ideje, játszik velük, segít a házi feladatban, új módszereket talál ki, hogy megszerettesse velük a történelmet, a földrajzot vagy a számtant. Ha viszont vele van, csak elmerül egy könyvben vagy az újságban, ritkán lehet rávenni a beszélgetésre. De persze… türelmes akart lenni. Bár néha attól félt, hogy a férje már nem szereti.

– Mit művelt az a nő szegény Grünlinggel? – kérdezte Alicia a lépcsőn felfelé menet.

– Később, Mama – felelte Lisa kurtán. A pörkölt illatától aztán hamar megbékélt a sorssal.

Asztalhoz ültek, mindenki a szokott helyére. Sebastian utolsóként lépett be, kézen fogva Charlottéval. A kislány nemrég kezdett iskolába járni, és rendkívül büszke volt erre. A bátyjai ugratták, hogy hamar meg fogja unni, de ő csak szamárfület mutatott nekik. Az aranyszőke pufók angyalka hatéves korára megnyúlt, vékony lett, folyton a parkban szaladgált, fára mászott a bátyjaival és az unokatestvérével, Kurttal. A vörös hajú tízéves Johann volt a védelmezője, egy verekedős kis vasgyúró, aki ezért az apjától sokszor hosszú intő prédikációkban részesült. Hanno már betöltötte a nyolcat, mindig kitűnő jegyeket kapott az iskolában, anélkül, hogy különösebben megerőltette volna magát, és folyton a könyveket bújta. Kurt, Paul és Marie kilencéves kisfia az apja nagy örömére lelkesedett a technikáért, mindent szétszerelt, majd újra összerakott. Külsőre egyre jobban hasonlított az anyjára, kezdetben világos haja egyre sötétebb lett és Marie gyönyörű sötétbarna szemét örökölte.

Az étkezéseken a gyerekeknek mindig rendes ruhában, megfésülve, tiszta kézzel kellett megjelenniük, ehhez a hagyományhoz Alicia ragaszkodott a villában. A vidám nyüzsgésből a reggelinél, amit úgy szeretett, amikor az unokák még kicsik voltak, mostanra csak gyors kapkodás maradt, hogy minden gyerek időben el tudjon indulni az iskolába. Így a két idős hölgy, Alicia és a sógornője, Elvira inkább egy órával később ült le reggelizni, kényelmesen, kávé és vajas zsemle mellett kedélyesen elcsevegtek a régi szép időkről.

Most viszont megint vidám zsivaj töltötte be az ebédlőt, mindegyik gyereknek volt valami izgalmas mesélnivalója az iskoláról. Sebastianból ilyenkor előbújt a tanító, egyenként szólította fel a kicsiket, hogy meséljenek valamit, a többieknek pedig – a felnőtteknek is – figyelmesen végig kellett hallgatniuk. Paul és Marie kissé túlzásnak érezte ezt, de a gyerekek így megtanulták érthetően kifejezni magukat, hozzászoktak, hogy közönség előtt beszéljenek – bár változó eredménnyel. Charlotte és Hanno jól teljesített, Johannt gyakran meg kellett róni az „illetlen kifejezésekért”, Kurt pedig sokszor belezavarodott a mondandójába, mert több dolgot akart mesélni egyszerre. Miután minden gyerek elmondta, amit akart, szép halkan beszélgethettek egymással, és a felnőttek is folytatták a szokásos asztal körüli csevejt.

Serafina látogatása épp csak szóba került, Lisa nem akart a gyerekek előtt részletekbe bocsátkozni, manapság nem ártott az óvatosság.

– Nem tetszik, hogy ez a hölgy csak úgy beállít hozzánk hívatlanul – jegyezte meg Marie.

– Nekem sem – mondta Paul. – De ha mégis előfordul újra, udvariasan bánunk vele. Főként, mert nyilvánvalóan fontos pozíciót tölt be a helyi népjóléti egylet adománygyűjtő akciójában.

Paul teljesen felépült az öt évvel ezelőtti szívizomgyulladásából, felszedett néhány kilót, közel az ötvenhez erős volt és egészséges. Nagy buzgalommal és odaadással szentelte az életét a textilgyár újbóli felvirágoztatásának. Hála istennek jól mentek a dolgok, újra dolgoztak a gépek a csarnokokban, a megrendelések még nem özönlöttek ugyan, de Paul bizakodóan tekintett a jövőbe. Marie sokáig habozott, hogy megnyissa-e ismét a divatszalonját a Karolinenstrassén. Borzasztóan megrémült, amikor annak idején Paul összeesett a gyár kapujában, jó darabig attól félt, hogy a szíve tartósan károsodott. Ám ez szerencsére vaklármának bizonyult. Két éve már ismét kinyitott a divatszalon, de Christa Ginsberg nagyon hiányzott neki. Időközben a fiával Iowából New Yorkba költözött, ahol egy kis boltban dolgozott. Walter pedig folytathatta zenei tanulmányait. Szerencsére soha nem szakadt meg velük a kapcsolat, a kivándorlásuk óta szorgalmasan leveleztek.

A pörkölt, mint mindig, nagy sikert aratott, csak Charlotte nem akart enni belőle. Nem szerette a húst, kizárólag tésztaételeket, zöldséget, kenyeret és süteményt evett. Ez a hóbortja, ahogy a nagyanyja nevezte, mindig aggodalommal töltötte el Aliciát.

– Ez nem normális – sóhajtott fel. – Félek, hogy előbb-utóbb baj lesz ebből, az egészsége rovására megy.

– Drága Alicia – mosolygott Sebastian –, már a római gladiátorok is húsmentesen étkeztek.

Johann, aki eddig az öccsével veszekedett, erre azonnal felkapta a fejét. Gladiátorok? Azok nagyon erős férfiak voltak, oroszlánokkal és medvékkel küzdöttek az arénában.

– És akkor mi mást ettek a gladiátorok, ha húst nem kaptak, Papa?

– Mindennap olajbogyót, hagymát és babot ettek.

– Hagymát és babot? – kérdezett vissza Johann gyanakodva. – Akkor biztos jó sokat pukiztak.

A gyerekek kuncogtak, Paul is csak nehezen tudta visszafojtani a nevetést.

– Johann! Ilyesmit nem akarok hallani az asztalnál! – dorgálta meg felháborodva Alicia.

– Bocsánat, nagymama – mondta a kisfiú az apjára sandítva. – Csak kicsúszott a számon.

– Te jó ég, Alicia! – kiáltott fel Elvira néni. – Mit izgatod fel magad ilyesmin? Ez emberi dolog.

– De nem az asztalnál, Elvira!

– Ó, ezek a puhány városiak – csóválta a fejét Elvira. – Az én jó Rudolfom soha nem tett lakatot a szájára. Sokkal durvább dolgok is szóba kerültek…

– A bátyám soha nem volt az illendő viselkedés mintaképe, ezt magam is jól tudom, Elvira.

– Miért, miket mondott Rudolf bácsi? – kérdezte Kurt kíváncsian.

– Na, tessék! Kellett ez neked? – súgta oda Alicia a sógornőjének.

Szerencsére épp megjelent Humbert a desszerttel, mire az összes gyerek figyelme azonnal a vaníliaszósszal leöntött csokoládépuding felé fordult, Lisa is egy jó nagy adaggal szedett magának, csak Sebastian nem kért belőle, mert az utóbbi időben már jól látható kis pocakot növesztett. A beszélgetés elcsendesedett, mindenki élvezettel kanalazta Fanny Brunnenmayer csodás pudingját, ami egy régi recept alapján készült, habkönnyű volt és krémes.

– Mielőtt visszamegyek a gyárba, szeretnék egy jó hírt megosztani veletek – szólalt meg végül Paul, miután eltolta maga elől az üres desszertes tálkát. – Dodo telefonált ma reggel.

– Berlinből? – kiáltott közbe Lisa. – Ó, te jó ég! Csak nem…

– Kitüntetéssel vizsgázott, és megszerezte az A2 pilótaengedélyt! – jelentette be Marie, aki már tudott a nagy hírről. – Tegnap volt a vizsga, este a barátnőivel ünnepelt, most pedig csomagol. Holnapután már itt lesz velünk.

Elvira néni felemelte a borospoharát.

– A mi Dodónkra! – kiáltotta lelkesen. – Tudtam én, hogy megcsinálja. Holnapután jön haza? Nos, szerintem megérdemel valami jutalmat.

– Már az igen nagylelkű volt tőled, Elvira néni, hogy fizetted a lányunknak ezt a drága képzést – mondta Marie. – A jutalmat hagyd ránk!

– Hát…, ha egy kisrepülőgépet akartok venni a lányotoknak…

– Nem ilyesmire gondoltunk.

Lisa látta, hogy Paul és Marie aggodalmas pillantásokat vált. Dodo leghőbb vágya volt, hogy saját gépe legyen. Akkor indulhatna országos vagy nemzetközi versenyeken, vagy találhatna egy mecénást, aki finanszíroz számára egy távolsági repülést. Olyan akart lenni, mint a híres Elly Beinhorn, akivel tele voltak a lapok, amikor kényszerleszállást kellett végrehajtania Afrikában, és egy nomád törzs mentette meg. Érthető módon Paul és Marie nem igazán lelkesedett az ilyen ötletekért, ezért semmiképp sem akarták, hogy Elvira néni repülőgépet vegyen Dodónak.

– Dehát az a lány másra sem vágyik, csak egy saját gépre. Nekem meg megvan rá a pénzem – próbálta győzködni őket Elvira néni. – Akkor hol a probléma?

– Óvatosabban kellene bánnod a vagyonoddal, nénikém – mondta erre Paul. – Soha nem lehet tudni, mikor köszöntenek be ismét a nehéz idők.

– Badarság! – intette le Elvira néni. – Épp elég pénzem van még a bankban a birtok eladásából, és a lótenyésztés is remekül jövedelmez. Mit kezdjen egy ilyen öregasszony annyi pénzzel? Mielőtt minden Klaus von Hagemannra meg arra a parasztasszonyra száll, inkább teljesítem az unokahúgom leghőbb vágyát.

A néni végrendelete szerint tulajdonképpen Lisa lett volna a pomerániai birtok örököse, ám a válásakor lemondott az örökségről a volt férje, Klaus von Hagemann javára. Elvira néni ezt úgy játszotta ki, hogy eladta a birtokot, és mindent megtett, hogy még életében elköltse az összes pénzét.

Most már Alicia is elérkezettnek látta az időt, hogy közbeszóljon.

– Ide hallgass, Elvira! Igazán értékeljük a nagylelkűségedet, de nem vehetsz repülőgépet Dodónak a szülei akarata ellenére.

Alicia volt az egyetlen a villában, akire Elvira néni alkalmanként hallgatott, így hátradőlt a székén, és kedvetlenül azt mondta:

– Dehát annyira örülne az a lány…

Paul hálás pillantást küldött az anyja felé, Lisa pedig gyanította, hogy a bátyjának is van még egy adu a tarsolyában.

– Szerintem Dodo nem lesz csalódott, ha meglátja az ajándékunkat, nénikém.

– A ti ajándékotokat? – lepődött meg Elvira néni.

Erre a gyerekek is felfigyeltek, az ajándékok mindig érdekesek. Lisa közben gyorsan kikanalazta a puding maradékát a tálkájából, mert ő kétszer is vett belőle.

– Milyen ajándékot kap Dodo? – kíváncsiskodott Kurt.

Paul és Marie összemosolygott. Látszott, hogy együtt találtak ki valamit.

– Dodo egy lakókocsit kap tőlünk ajándékba – jelentette be Paul. – És mivel az autóvezetői jogosítványt is megszerezte, bejárhatja vele a környéket, megismerheti a német vidéket.

Meglehetősen friss találmány volt a lakókocsi, amit egy automobilhoz lehetett kapcsolni. Vándormadaraknak és cigány népnek való, jegyezte meg nemrég Sebastian megvetően. Ám sokak számára ez a „mobil lakószoba” a szabadságot jelentette.

– Na ja, egészen kedves ötlet – mondta Elvira néni. – De azért egy repülőgép nyomába sem jön.

3.

A Frauentorstrassén éppen befejezték a vacsorát. Gertrude elmosta az edényeket, Henni pedig kivételesen hajlandó volt törölgetni.

– Én ezt nem értem – sóhajtott fel Gertrude, miközben a lábost súrolta, mert már megint leégett kicsit a krumpli. – Máskor mindig telefonál, ha nem jön haza időben. Direkt krumplis rántottát csináltam, mert tudom, mennyire szereti.

– Nagyon finom is volt, nagymama – biztosította Henni. – Csak kicsit sok borsot tettél bele, de ezt csupán akkor lehetett érezni, amikor lenyelte az ember.

Gertrude megszokta a kritikát, ez csöppet sem befolyásolta a főzés iránti rajongását.

– A nyavalyás borsszóró hibája, kislányom. Folyton leesik a lyukacsos teteje.

– Értem.

Az utcáról motorzúgás hallatszott be. Gertrude megkönnyebbülten az ablakhoz lépett, a sűrű kerti sövény mögötti felhajtót kémlelte.

– Azt hiszem, ő az! Istenem, na végre! Hogy az én Tillym milyen nyughatatlan életet él. Pedig régen olyan rendes lány volt.

Tilly néni az elmúlt évek során tényleg sokat változott, gondolta Henni, ami nagyrészt Mama befolyásának köszönhető. Amikor pár éve visszaköltözött Münchenből, szörnyen konzervatív volt. Mindig szürke ruhákat viselt, előnytelen frizurát, unalmas, lapos sarkú cipőt – egy szürke kis egér volt. De mostanra ledobta az egérbőrt, levetkőzte a gátlásosságát, a félénkségét is, és kiélvezte a független, dolgozó nők életét.

Henni hallotta, amikor azt mondta Mamának, régebben meg volt győződve arról, hogy üldözi a balszerencse. De most egészen más, derűsebb oldalát mutatja az élet. És azt hiszi, hogy a válása óta teljesen új ember lett belőle.

Ezt Henni is így gondolta. A klinikán, ahol Tilly néni dolgozott, csak jókat mondtak róla, remekül kijött a feljebbvalóival és a kollégáival, az ápolónők is respektálták. Mama vezényletével a külseje is teljesen megváltozott, rendszeresen járt fodrászhoz, festette magát, divatos, modern ruhákat hordott. Szabadidejében szépen kicsinosítva eljárt otthonról, moziba, színházba, revükre és táncos estekre, amiket korábban rémesnek talált, most viszont alig tudott betelni velük.

Mama egyszer azt mondta, már-már azt hiszi, Tilly kissé túlzásba viszi az élet élvezetét. Dehát, van mit bepótolnia.

Főként a szerelmet illetően talált termékeny talajra Mama nevelése Tilly néninél. Bár Jonathan Kortner hűséges, állandó kísérője volt, olykor azért más férfiakkal is találkozgatott. Tizenkilenc éves korára Henni már meglehetősen sokat tudott a férfi-női kapcsolatokról, azt is tudta, hogy a nénikéje és Kortner már több hétvégét töltött együtt szállodában. Nemrég pedig azt mondta, hogy ezen a nyáron néhány napra a Fekete-erdőbe utaznak kettesben. És nem házasok. Ki gondolta volna ezt az egykori szürke kis egérről?

A bejárati ajtó hangosan nyikorgott, mert a fa tél óta kissé megvetemedett.

– Tilly! – kiáltotta Gertrude szemrehányó hangon. – Miért nem telefonálsz, ha később jössz haza? Direkt a te kedvedért csináltam…

– Köszönöm, Mama – vágott közbe Tilly. Be sem jött a konyhába, egyenesen a lépcső felé tartott. – Nincs étvágyam ma, megyek, lefekszem.

Gertrude elképedve állt ki a konyhaajtóba, de Tillynek már nyoma sem volt.

– Csak nem vagy beteg, kislányom? – kiáltott fel az emeletre.

Pillanatnyi csend következett, majd hallani lehetett, ahogy Tilly megköszörüli a torkát.

– Semmi bajom, Mama. Jól vagyok. Csak nagyon fáradt, rosszul aludtam a múlt éjjel…

Ajtócsapódás, majd megint csend. Gertrude a fejét csóválva ment vissza a konyhába.

– Itt valami nem stimmel – mormolta.

Henni is úgy érezte, hogy Tilly néni furcsán viselkedik. De ezt megtartotta magának, igyekezett megnyugtatni a nagyanyját, nehogy még eszébe jusson felszaladni a lánya után és bekopogni a szobájába. Nagymama csupa szív ember, de rettenetesen régimódi, folyton erkölcsi prédikációt tart szegény Tilly néninek.

Kitty és Robert lépett ki a nappaliból. Mama egy pillanatra benézett a konyhába. Az egyik sikkes nyári ruhát viselte, amit Marie tervezett neki, halványpiros krepp fekete bőrövvel, úgy nézett ki, mint egy saját farkába harapó kígyó.

– Megjött végre Tilly? – kérdezte.

– Igen, fent van a szobájában, de…

Mama szokása szerint a választ figyelmen kívül hagyva csak beszélt tovább.

– Wieslerékhez vagyunk hivatalosak egy kis kerti mulatságra, szólj a nagynénédnek, kérlek, hogy rá várunk. Wiesler doktorné a lelkemre kötötte, hogy feltétlenül hozzam magammal a bájos sógornőmet. De attól tartok, az én nyughatatlan Tillymnek más tervei vannak mára…

– Úgy van – mondta Henni. – Aludni akar.

Kittynek tátva maradt a szája a meglepetéstől. Mögötte nyílt a bejárati ajtó, Robert jött vissza, aki már az autónál várt.

– Hol maradsz már, édesem? – türelmetlenkedett. – El fogunk késni.

Kitty olyan arcot vágott, mint aki nem érti a világot.

– Képzeld csak, Robert, Henni éppen azt mondta, hogy Tilly le akar feküdni. Egy ilyen csodás tavaszi estén. Ez hihetetlen. Tényleg ezt mondta, Gertrude?

Gertrude gondterhelten bólintott, éppen megtöltötte a vízforralót.

– Szerintem biztosan beteg. Mindenesetre főzök egy jó kamillateát, az jót fog tenni. Mindig ez van: az orvosok vigyáznak a legkevésbé az egészségükre.

Kitty gyors pillantást váltott Roberttel, aki tanácstalanul álldogált az előszobában.

– Hagyd a teát, Gertrude! Már a szagát sem bírom, mindig a gyerekkoromra emlékeztet, folyton ezt kellett innom, ha meghűltem. Gyorsan felszaladok Tillyhez, megkérdezem, mi van vele.

– Nem hiszem, hogy szeretné, ha kérdezgetnék, Mama… – kiáltott Henni az anyja után. Aztán lemondóan vállat vont, nyúlt a következő csészéért, hogy eltörölgesse. Mamát épp annyira nem lehet feltartóztatni, mint egy robogó vonatot. Robert türelmetlenül toporgott, folyton az órát nézte.

– Tilly! – hallatszott most Kitty hangja az emeletről. – Tilly drágám! Gyerünk, öltözz fel szépen, a zöld ruhát vedd fel, tudod, a kivágottat, amit Marie varrt neked! Meg a hozzáillő kalapot a tavirózsákkal, abban fantasztikusan nézel ki. Gyorsan megcsinálom a hajad, és kölcsönadom az új rúzsomat, el fogsz tőle ájulni. Valami csodás színe van, a cseresznyepiros és a lila között, egyszerűen lehengerlő… Tilly! Legalább nyisd ki az ajtót! Ezt nem hiszem el, kulcsra zárta.

Ez Mama, gondolta Henni. Senki intim szféráját nem tiszteli a házban. Elképesztő, hogy bármikor, ha kedve tartja, beront az ő szobájába is, körülnéz, kifaggatja, ráadásul pikírt megjegyzéseket tesz a rendetlenségre. Még csak nem is kopog előtte, pedig hányszor kérte meg rá.

– Na, gyere most már, Kitty! – kiáltott fel az emeletre Robert. – Ne csinálj drámát ebből!

Most valószínűleg Tilly kinyitotta az ajtót, kicsit rekedt volt a hangja, és nagyon ingerült.

– Nagyon kérlek, Kitty! Ma szeretnék korán lefeküdni, tartsd ezt tiszteletben!

– Jaj, Tilly drágám! Tényleg minden rendben veled? Tehetek érted valamit?

– Tehetsz! Hagyj békén, hogy aludhassak végre!

Azzal dühösen becsapta az ajtót. Henni a fülét hegyezte. Odafent teljes volt a csend. Ritka pillanat, amikor az anyjának is eláll a szava. De amint lejött a lépcsőn, már újra mondta a magáét.

– Jesszus! Még soha nem láttam ilyennek Tillyt. Micsoda arcot vágott! Mintha legalábbis tőrrel a kezemben álltam volna előtte, arra készülve, hogy leszúrjam. Pedig én csak aggódom érte. Nem, ma tényleg kiállhatatlan. Nos, ha kialudta magát, lesz hozzá egy-két szavam…

Gertrude nem szólt semmit, bement a nappaliba, töltött magának egy pohár bort. Kitty és Robert végre elindult, Henni pedig kapott az alkalmon, hogy a tányérokat ne törölgesse el, megszáradnak azok maguktól is. Felment a szobájába. Eltűnődött, elmenjen-e moziba, de a Viktor és Viktóriát adták, valami idétlen komédiát, ami nem érdekelte. Odalépett a fehér fésülködőasztalhoz, amit Robert bácsitól kapott pár éve a születésnapjára, beállította a tükör három szárnyát, megnézte magát oldalról, hátulról, elölről. Hátravetette a haját, csábítóan mosolygott, majd vágott egy grimaszt. Igazából roppant elégedett volt a külsejével, csak olykor egy-egy pattanás bosszantotta az arcán, amit ha nyomkodni kezdett, még csúnyán be is pirosodott. Sok barátnője sokkal többet kínlódott ezzel, mindenfélét az arcukra kentek, hogy elrejtsék a pattanásaikat. Nem, ő aztán tényleg nem panaszkodhatott, ha akart, minden fiatalembert az ujja köré csavart. És ez nem újdonság, már tizennégy éves kora óta így ment, sőt igazából még régebb óta. Eleinte izgalmasnak találta, újra és újra kipróbálta a fiúkon a vonzerejét. Mostanra azonban szinte már bosszantotta, hogy a férfiak úgy ugrálnak körülötte, mint a felhúzott játék majmok. Eddig még senki sem érdekelte komolyan. Kivéve egyet. Ő azonban jelenleg sajnos Münchenben van. De hamarosan kezdődik a nyári szünidő, és akkor hazajön, akkor bármi lehet. Már megvolt a terve.

Irigykedve gondolt Dodóra, aki büszkeségtől dagadó mellel tért vissza két napja Berlinből. Micsoda felhajtást csapott körülötte az egész család! Főként Elvira néni, ő teljesen odavan Dodóért, egy csomó pénzt adott a pilótaképzésére. És most még egy lakókocsit is kapott Dodo a szüleitől. Egy aranyos, tojásforma kis kocsit két keréken, ami úgy van berendezve, mint egy miniatűr nappali. Asztal, párnázott padok, amelyeket ággyá lehet alakítani, beépített szekrény, függönyök az ablakon, sőt még szőnyeg is van. Egy elősátor is tartozik hozzá, összecsukható székek, asztal és egy gázfőző. Egy álom. A lakókocsit az autó mögé kell akasztani, és már indulhat is az ember, ahová csak akar, mindene megvan, bárhol letáborozhat, élvezheti a szép tájat, ha pedig rossz az idő, tető van a feje fölött. És az ostoba liba Dodo még csak nem is örült igazán. Épp csak belépett a lakókocsiba, kicsit megbillegtette, és közölte, hogy rossz a rugózása. Ezen még Mama is felháborodott, Dodo szemére vetette, hogy hálátlan. De Dodo persze inkább egy saját kisrepülőt szeretett volna, ezt mindenki tudta. Hogy távoli helyekre repülhessen, és híres legyen.

Henni a falon függő naptárára nézett, megszámolta, hány nap van még június tizedikéig. Leo a szemeszter végén még egy mesterkurzust is meg akart csinálni, csak ezután jön haza Augsburgba. Még tizenhárom nap – majdnem két teljes hét! Talán írhatna neki egy képeslapot. Semmi komoly, csak egy kedves üdvözletet hazulról, pár mondat arról, hogy ő most éppen a könyvelésen robotol, és rengeteg a dolga. A végére pedig csak annyit írna, hogy örül a közeli viszontlátásnak. Mást nem is.

Az íróasztalához lépett, kiválasztott egyet a képeslapok közül, amelyeket nemrég vásárolt, leült, lecsavarta a töltőtolla kupakját. Talán mégis jobb, ha a könyvelést nem említi.

A Melzer textilgyárban töltötte éppen a gyakornoki idejét, a saját kérésére, Paul bácsikája pedig örömmel belement. Igazából csak azért csinálta, hogy többet találkozzon Leóval, aki a szemeszterek szünetében többnyire a gyárban volt, mert azt hitte, ezzel lenyűgözheti az apját. De a tökfilkó Leo sajnos minden részlegen csődöt mondott, mert hát zenésznek született, nem gyárigazgatónak. Ezt már az apja is rég észrevette, de nem szólt, nem akarta megbántani a fiát. A kalkulációhoz, a könyveléshez abszolúte semmi érzéke nem volt, Henni viszont e téren játszva boldogult. Tulajdonképpen az elejétől fogva nagyon élvezte a gyakornokoskodást, pont a megrendelések kalkulációját tartotta izgalmasnak, a bonyolult kettős könyvelést is nagyon hamar megértette. A számolás már az iskolában is az erőssége volt, egyszerűen ment, szinte magától. A számok közötti összefüggéseket gyorsan, könnyen átlátta.

– Ebben apádra ütöttél – mondogatta Mama gyakran. – Az én drága Alfonsom igazi bankember volt. Ha nem ragadja el tőlünk a szörnyű háború, még ma is létezne a Bräuer bankház.

Tényleg nagy kár, hogy nincs már meg, mert egy bankár lányaként egészen más lenne az élete: külföldi utazások, egy villa Franciaországban, egy ház Berlinben és egy kövér bankszámla. De egy nap ez mind meg is lesz, majd ő megszerzi magának. Mint a milliomosok Amerikában, Rockefeller meg Ford meg a többiek. Ők is mind egészen lentről kezdték.

Most viszont először is az a legfontosabb, hogy meghódítsa Leót. Híres zeneszerző lesz belőle, ebben biztos volt, és kell mellé egy feleség, aki az üzleti ügyeket intézi, a kapcsolatokat ápolja. Egy határozott, okos nő az oldalán, aki a koncerteken az első sorban tapsol, akivel mint az „elbűvölő hitvesével” büszkélkedhet a fényes estélyeken. Ó, ez a buta Leo! Miért nem látja, hogy ő az igazi számára?! De soha nem fogja bevallani neki, mennyire rettenetesen vágyik a csókjaira. Ugyanolyan szenvedélyesen szeretné, hogy csókolja őt, amilyen szenvedélyesen Leo zongorázik, amikor Beethovent játszik. Órákon át!

Úgy döntött, a könyvelést inkább kihagyja, és Lüdersről szúr be egy mondatot. A titkárnő igazi őskövület az irodában, már a nagyapjuk idejében is ott dolgozott, és egyre bogarasabb lett. Leo mindig nevetett, ha Henni Lüders kisasszonyon viccelődött. Ez jó lesz. Végül ráragasztotta a képeslapra „Adolfot”, és kész is volt. Holnap reggel a gyárba menet majd bedobja a postaládába.

Lépteket hallott a folyosóról. Biztosan Tilly néni megy ki a fürdőszobába, gondolta. De nem. Bekopogott az ajtaján.

– Tessék!

Tilly néni pongyolában lépett be a szobába. Szörnyen festett, a szeme kisírva. Te jó ég, valami szörnyűség történhetett. Csak nem mondtak fel neki a klinikán?

– Bocsáss meg, hogy zavarlak, Henni! Nincs véletlenül egy fejfájás-csillapítód?

– De, azt hiszem, van… pillanat…

Jellemző. A kórházban tucatjával írja fel a gyógyszereket a betegeknek, de persze nincs kéznél egyetlen tabletta sem, ha neki kell. Henni több fiókot is feltúrt, míg végül talált egy doboz fájdalomcsillapítót. Tilly néni megköszönte, majd szórakozottan a pongyolája zsebébe csúsztatta a dobozt.

– Levelet írsz? – kérdezte Henni íróasztalára pillantva.

– Csak egy képeslapot.

– Leónak? Tényleg, hamarosan vége a szemeszternek! Jól van?

– Igen. Mesterkurzusra fog járni Kühn professzorhoz. Megtanulják, hogyan kell vezényelni egy zenekart.

Tilly néni még mindig nem adta semmi jelét, hogy távozni készülne. Zavartan álldogált és mosolygott. Bár elég szánalmas kis mosoly volt.

– Hát igen. Leo nagyon tehetséges zenész…

Henni hirtelen megértette, hogy ez a korai lefekvés csak kifogás volt. Tilly néni igazából ki akarja önteni a lelkét, csak nehezen szánja rá magát. Kedvelte a nagynénjét, időnként egyenesen csodálta. Főként, mert orvos lett, és mert sikerült előnyére megváltoznia.

– Nem akarsz leülni egy kicsit?

– Aranyos vagy, Henni, de nem akarlak feltartani. Biztosan készülsz még valahová ma este.

– Igazából nem. Legfeljebb moziba megyek a késő esti vetítésre.

Úgy tűnt, ez már érdekli Tillyt.

– Ó, tényleg. Az Apollóban a Viktor és Viktóriát adják. Én is meg akarom nézni.

Na tessék, gondolta Henni.

– Mehetnénk együtt – ajánlotta. – Bár ha fáj a fejed, akkor inkább mégse.

– Ó, hamar elmúlik, ha beveszek egy tablettát – legyintett a nagynénje hirtelen felélénkülve. – Adj tíz percet! Gyorsan felöltözöm és rendbe hozom a hajam.

– Remek! Lent találkozunk.

Szóval akkor mégis Viktor és Viktória. Mindegy, biztosan jó lesz, és Tilly néni nyilván meghívja. Henni a szekrénye elé állt, kiválasztott egy könnyű nyári ruhát meg egy vékony kardigánt, szandált és hozzáillő táskát.

Tilly néni most már egészen elfogadhatóan nézett ki, kifestette magát, csinosan felöltözött, parfümöt is fújt magára. Ibolyaillatút. Ezt már jó ideje nem használta.

Kétszer is lefulladt az autó, mire el tudtak indulni, Tilly néni nevetett az ügyetlenségén, azt mondta, furcsa ez a mai nap, ki tudja, mi jön még.

A Perlach-torony közelében parkoltak, odasétáltak a mozihoz, de tíz perccel korábban érkeztek. Tilly néni nagylelkűnek mutatkozott, két limonádét és egy csomag kekszet is vett a pultnál, hogy megédesítsék a várakozást.

– Vegyél csak, Henni! Én most nem kérek kekszet, de azt hiszem, finom…

A vaníliás keksz tényleg nem volt rossz, Henni szorgalmasan eszegetett, és hallgatta a nénikéjét. Eléggé kuszán beszélt, összevissza csapongott, egyszer az egyik orvoskollégájáról mesélt, akinek féltékeny a felesége, aztán meg egy filmről Luis Trenkerrel, amit már háromszor látott, aztán tudni akarta, mikor jön haza Leo Münchenből. Mindenesetre ömlött belőle a szó, mintha nem is limonádét szürcsölgetne, hanem pezsgőt. Amikor kijött a közönség az előző előadásról, Hennit több barátja és ismerőse is üdvözölte, Tillyre is ráköszönt két kolléganője a tömegből. Váltottak pár szót, szép estét kívántak egymásnak, Henni rajongó pillantásokat zsebelt be. Miért mindig csak ezek az unalmas alakok futnak utána? Az az egy viszont, az egyetlen, aki érdekli, tudomást sem vesz róla. Még a születésnapján sem gratulált az undok Leo.

Az utolsó előadáson nem voltak valami sokan, Tilly mégis ragaszkodott hozzá, hogy a leghátsó sorba üljenek, mert állítólag onnan lehet a legjobban látni. Henninek mindegy volt, unalmas estére számított, dehát az ember mindent megtesz a szeretett nénikéjéért, akit valami bánat ért. Roppant jóságosnak érezte magát, és megfordult a fejében, hogy később talán megpumpolhatja a nagynénjét. Paul bácsikája elég fukarul méri a bérét, és mostanra már az a kis mellékes is kiesett, amit az erotikus gúnyrajzok eladásából szerzett. Mama megtiltotta, hogy ilyesmiket rajzoljon: állítólag ezzel tönkreteszi az ő jó hírét festőművészként.

A film előtti előzetest már vagy ezerszer látta, és ki nem állhatta. Részletek Leni Riefenstahl dokumentumfilmjéből, Az akarat diadalából. Csupa fellengzősség és nagyzolás, csak a képek jók. A háttérzene viszont egészen felajzotta az embereket. Ez lenne Leónak való. Filmzenével jó sok pénzt kereshetne, nem úgy, mint a szimfóniáival meg az operával, amit írt. Sőt még jobb lenne, ha slágereket írna, de azt persze nem akar, mert szerinte a slágerek sekélyesek.

Amikor elkezdődött a film, Tilly nénire rátört a köhögés, előkereste a zsebkendőjét. Henni látta, ahogy előrehajol és az orrát fújja, aztán már nem figyelt rá, mert mégiscsak érdekelni kezdte a film. Egy lányról szólt, aki férfinak öltözött. Nem volt hiteles, mindenki rögtön láthatta, hogy nő, csak a filmbéli tökkelütöttek nem vették észre. Dodo viszont repülős egyenruhában, sapkában simán elmenne férfinak, van valami fiús a mozdulataiban is, amelyek szögletesek, hevesek. Dodo vajon volt már szerelmes? Ernst Udetbe talán, a példaképébe. És a repülős kiképzője? Hogy is hívják? Jürgen Breitkopf. Dodo csak Jürgenként emlegette, mert a repülős iskolában mindenki tegeződött. Lehet, hogy bele volt zúgva? Ha igen, jól titkolta. De a férfi talán nős volt.

Egyre hangosabb lett a zene, mert a filmben éppen egy revüjelenetet mutattak, és Henni furcsa hangokat hallott maga mellől. Jesszus, Tilly néni sír! Hangosan zokogott a zsebkendőjébe, egész testében reszketett, még Henni széke is beleremegett.

– Tilly néni – suttogta és óvatosan megsimogatta a nagynénje vállát. Nem reagált.

Úristen, de kínos! A revüjelenetnek vége volt, az egész moziban hallani lehetett a nagynénje zokogását. Néhányan csodálkozva fordultak hátra. Vajon miért sír valaki ennél a jelenetnél? A megható rész majd csak a végén jön.

– Tilly néni – suttogta megint Henni. – Kimenjünk? Már mindenki minket bámul.

A nagynénje hevesen bólogatott, de a sírást nem hagyta abba. Henni felállt, elővigyázatosságból megfogta a nénikéje kezét, és húzta maga után. Nagyon kínos volt, mert négy embernek is fel kellett állnia miattuk. A jegyszedő már látta, mi a helyzet, gyorsan kinyitotta nekik az ajtót.

Aztán ott álltak a kivilágított előcsarnokban, és Tilly néni lassan összeszedte magát. Még mindig reszketett, a könnyáztatta zsebkendőjével törölgette a szemét.

– Menjünk be a mosdóba, hogy rendbe hozd magad! – mondta Henni. – Teljesen szétfolyt a szempillafestéked.

– Ó, istenem!

Tényleg úgy nézett ki, mintha megverték volna. A szeme körül fekete karikák, az arca vörösre dörzsölve, a rúzsa is elkenődött. Henni odaadta a saját tiszta, csipkés szélű zsebkendőjét, amit a nagymamájától, Aliciától kapott karácsonyra, bár sejtette, hogy a rúzsfoltok soha nem jönnek majd ki belőle.

– Szörnyen sajnálom, Henni… – motyogott a nagynénje, miközben letörölgette az arcát. – Hirtelen csak úgy rám tört a sírás.

– Semmi baj. Előfordul. Beüljünk valahová egy pohár borra?

– Nem, nem… inkább menjünk haza!

– Ahogy akarod.

Miközben a sötét utcákon át az autóhoz mentek, Tilly vagy háromszor elmondta, mennyire sajnálja, hogy lemaradtak a filmről. Hogy elrontotta Henni estéjét. Hogy fogalma sincs, mi van vele ma, jobb lett volna otthon maradnia. Henni alig várta, hogy beszálljanak a kocsiba, mert kezdett az idegeire menni ez a szabadkozás. De a nagynénje ahelyett, hogy beindította volna a motort, csak ült a kormány mögött, és a gyéren megvilágított utcát bámulta, ahol egy szerelmespár csókolózott fesztelenül az egyik kirakat előtt.

– Az asszisztensnőjével – szólalt meg végül tompa hangon. – El tudod ezt képzelni? Örök szerelmet esküszik nekem, és közben megcsal egy ilyen fiatal lánnyal…

Na végre, gondolta Henni. Kibújt a szög a zsákból. Jonathan, a hűséges lovag félrelépett. Sejtettem én, hogy egyszer ez lesz a vége.

– Ez szörnyű – mondta. – Pedig már kétszer is megkérte a kezed…

– Háromszor… a múlt héten… a múlt héten is megkért… – És már megint zokogott. A sminkje szerencsére már nem kenődhetett el, mert mindent letörölt az arcáról.

– És… igent mondtál?

– Természetesen nem. Hiszen megállapodtunk, hogy nyitott a kapcsolatunk.

– És ez megfelelt neki?

– Ő is egyetértett vele – bólogatott Tilly hevesen.

Nyilván nem maradt más választása, gondolta Henni. Kár, pedig olyan rendes férfi. Vajon miért tett ilyet?

– Biztos vagy benne, hogy…

– Teljesen biztos – szipogott Tilly néni. – Az egyik nővér árulta el a kórházban, egy régi barátnőm.

Barátnők! Hogy lehetne bízni egy barátnőben?

– Talán mégsem igaz. Megkérdezted Jonathant?

– Miután végeztem a klinikán, elmentem hozzá. Mindent tagad. De én láttam rajta, hogy hazudik. Gyáva alak! Ha őszinte lett volna velem, én lettem volna az utolsó, aki szemrehányást tesz neki ezért. De csak lapul, mint nyúl a fűben, azt hiszi, becsaphat.

Henni hallgatott, és eltöprengett, vajon a nénikéje átváltozása, vagyis hogy független, dolgozó nő lett belőle, nem lehet, hogy csupáncsak látszat. Pillanatnyilag inkább arra a kétségbeesett Tillyre emlékeztetett, aki öt éve Münchenből hozzájuk menekült. És különben is miért van ennyire kiborulva? A nyitott kapcsolat lényege, hogy nyitott, mindkét fél azt tehet, amit akar. Jonathan pedig lefeküdt egy másik nővel, na és? Két hete Tilly néni is egy orvos kollégájával ment egy táncestre. Milyen ostoba ötlet ez a nyitott kapcsolat! Ha ő végre meghódítja Leót, azonnal összeházasodnak. Ő aztán nem ad a kedvesének ekkora szabadságot.

– Szereted őt egyáltalán? – kérdezte Henni halkan, mire Tilly egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Annak már vége – felelte. – Nem érdemli meg.

Micsoda dráma! Ráadásul hideg volt az autóban, Henni fázott és fáradt volt.

– Akkor most már hazamehetünk?

Tilly beindította az autót, és olyan erővel taposott a gázra, hogy a motor szinte felsírt. Ajaj, a szerelmi bánattól kifordul az ember magából.

4.

Igen tisztelt Melzer kisasszony!

Hivatkozással a jelentkezésére, tájékoztatom, hogy sajnos nincs lehetőségünk alkalmazni önt berepülőpilótaként a gyárunkban. Egy tesztpilóta munkájához a bátorság és a fegyelmezettség mellett elengedhetetlen a magas szintű technikai tudás is, a könnyűrepülőgépek szerkezetének és működésének ismerete. Ennek okán inkább a férfi jelentkezőket részesítjük előnyben.

Nagyon sajnáljuk, hogy a kitűnő bizonyítványai ellenére nem szolgálhatunk pozitív válasszal. Minden jót kívánunk önnek a jövőre nézve!

Heil Hitler!

I. A.

A. Bär

Bücker repülőgépgyár

Berlin, Rangsdorf

Dodo nagyot sóhajtva visszadugta a levelet a borítékba. Ez volt a kilencedik elutasító válasz a jelentkezéseire, pedig pont a Bückerhez nagy reményt fűzött. Méghogy nem vesznek fel nőket! Luise Hoffmann is náluk van már január óta. Persze ő ismert, felvághatnak vele, bekerülnek az újságokba, és ez jó reklám a repülőgépeiknek.

Az íróasztalára hajította a borítékot, ellenállt a kísértésnek, hogy ezernyi apró darabra tépje. Nem, szépen megőrzi, és egy nap, amikor már híres lesz, az öreg Bücker orra alá dugja. Hát, kedves uram, ezt elszúrta. Pedig itt volt ön előtt a nagy lehetőség. Az immár nemzetközileg ismert női pilóta, Dorothea Melzer, aki legutóbb rekordidő alatt repülte körbe az Egyenlítőt, így egy másik cég mellett döntött. Akkor majd csak pislog, mint pocok a lisztben, az ostoba Bücker.

Kedvetlenül az ablakhoz lépett, kinézett. Nem sokban változott a látvány gyerekkora óta. A parkra látott az ablakából, a fasor egy részére, a másik irányban a kertészlakra, ahol most Christian és Liesl lakott. Távolabb, ahol azelőtt facsoportokkal tarkított, szépen gondozott pázsit terült el, most istállók álltak, amelyeket Elvira néni építtetett. Nem voltak valami csinos épületek, inkább elcsúfították a parkot. A karámokban legelésző lovak viszont szép látványt nyújtottak. Főleg a nemrég született, esetlenül botladozó kiscsikók, amint buzgón szökdécseltek az anyjuk után. De a lovak nem az ő világa.

Elbukott, lezuhant. A meredeken felfelé ívelés után a nagy semmibe esett. Pedig mit meg nem tett azért, hogy a repülés lehessen a hivatása, hogy a tudásával pénzt kereshessen – nem sikerült. Habár eddig olyan jól ment minden. Elvira néninek köszönhetően megvalósult a nagy álma, kiképezték pilótának, és kitűnő eredménnyel tette le a vizsgáit. Az elméleti rész különösen nehéz volt, a gyakorlat, a repülés viszont úgy ment, mint a karikacsapás, abban mindig ő volt a legjobb. De a lenyalt hajú vizsgabiztosok direkt gonoszkodó kérdéseket tettek fel elméletből, és nyilvánvalóvá tették, hogy a repülés alapvetően férfidolog. Régebben más volt a helyzet, a női pilóták korábbi nemzedékének könnyebb dolga volt, de a nácik uralma óta a nők nemkívánatosak ezen a területen. Nekik a többszörösét kellett kifizetniük a képzésért, mint a férfiaknak, ráadásul esélyük sem volt, hogy utasszállító gépet vezessenek – a Lufthansa kizárólag férfi pilótákat alkalmazott. Mert a nők állítólag nem terhelhetők. A német nő háziasszonyként és anyaként találja meg a boldogságát, a pénzkeresést bízza a férjére.

De ő nem hagyja magát. Dodo Melzerrel nem lehet ilyen könnyen elbánni. Kitalál majd valamit, hogy minden nehézség dacára elérje a célját. Egy kiskaput, igen, ez lesz az. Esély mindig van, csak nyitva kell tartania a szemét és használni az eszét.

Az órára pillantott: már nem sok idő van hátra vacsoráig. Az étkezések időpontja szent és sérthetetlen – nagymama ehhez ragaszkodik. Reggeli hét és kilenc között, ebéd egykor, vacsora fél hétkor. Kőbe vésve az idők végezetéig. Ha összedőlni készülne körülötte a világ, nagymama akkor sem hagyná ki az ebédet. Na mindegy, egy óra elég lesz.

Borús volt az ég, finom eső szemerkélt, ami jót tesz a növényeknek, ahogy Christian mindig mondja, de Dodo utálta az esőt. Nem repüléshez való. Ilyenkor legrosszabb esetben akár a porlasztó is bejegesedhet odafent.

Átvágott az előcsarnokon, Hanna már sietett is elé, hogy a kezébe nyomjon egy esernyőt.

– Köszönöm, erre nincs szükségem – szólt oda neki Dodo, kinyitotta a bejárati ajtót, és leszaladt a lépcsőn. Jót tett a mozgás, a parkban futásnak eredt, mélyen beszívta a hűvös, nyirkos levegőt. Ez sokkal jobb, mint a szobában gubbasztani és keseregni. Még ha csuromvíz is a haja, a szoknyája pedig nedvesen a lábára tapad. Amúgy sem szerette a szoknyákat, szívesebben hordott nadrágot, mint a repülésnél, kényelmes volt, jól lehetett mozogni benne, lehajolhatott, leguggolhatott, akár fejen is állhatott – mégsem látott be alá senki. De itthon a villában nem viselhetett nadrágot, már csak nagymama miatt sem, és a szülei sem nézték jó szemmel. Főleg Mama, örökösen azzal nyúzta, hadd varrjon neki divatos ruhákat…

Már majdnem odaért a régi kertészlakhoz, ahol valamikor az öreg Bliefert lakott az unokájával, Gustavval. Az öreg kertész persze rég meghalt már, sőt Gustav is, öt éve, egészen váratlanul. Nagy csapás volt a feleségének, Augusténak, akit három gyerekkel és egy csomó adóssággal hagyott itt. Azóta már Christian és Liesl lakik a kertészlakban, Christian szépen kipofozta, szabadidejében folyton javítgatott rajta valamit. Még most, az esőben is kint állt az ajtó előtt, két bakra fektetett deszkát fűrészelt éppen.

– Szervusz, Christian! Mi lesz ebből? Új ablakpárkány?

A kertész meglepve kapta fel a fejét, nem hallotta, hogy jön valaki. Aztán szokás szerint elvörösödött, letette a fűrészt.

– Jó napot, kisasszony! Nem, ez nem ablakpárkány lesz.

Dodo érdeklődve méregette a deszkát. Valóban nem olyan a formája, mint egy párkánynak. Eltartott egy darabig, mire rájött, mi lesz belőle.

– Egy bölcső! – kiáltott fel végül. – Ez itt a fejrésze, nem igaz? Ó, te jó ég, kisbabátok lesz?

Christian szégyenlősen mosolygott, közben már elővett egy ráspolyt, hogy simára csiszolja a kéznek való nyílás széleit, így lehet majd felemelni, máshová vinni a bölcsőt. Egy zsinórt is át lehet fűzni a nyíláson, így a szülők anélkül ringathatják, hogy fel kellene kelniük az ágyból. Mindenre gondolt.

– Nagyon úgy néz ki – felelte. – Legfőbb ideje négy év után, nem igaz?

– A jó dolgokhoz idő kell – mosolyodott el Dodo. – Rózsaszínűre vagy kékre fested?

Christian megvakarta a fejét, ezen még nem gondolkodott. Különben sem lehet tudni előre, fiú lesz-e vagy lány.

– Csak simára csiszolom, és bekenem méhviasszal. A fának is szép színe van. Ha Liesl akarja, később még befesthetem. De egyelőre ne említse neki, kérem, meglepetésnek szánom.

– Rendben! – Dodo a kézfejével megtörölte eső áztatta arcát, kisimított egy nedves hajtincset a homlokából. Huh, néhány esőcsepp most legördült a nyakán, bele a pulóvere kivágásába. Mégiscsak kellett volna egy esernyő, gondolta.

– Hát akkor, minden jót, Christian!

– Önnek is, kisasszony.

A lakókocsi az egyik istállóépület oldalában állt, ahol volt egy kis előtető, ami óvta a becses darabot esőtől, széltől. Dodo körülkémlelt, de senkit sem látott az esővel mit sem törődő, békésen legelésző lovakon kívül. Hol marad már? Bőrig ázik, amíg itt várakozik. Leült a lakókocsi rúdjára, ezt kellett az autó mögé akasztani. Elnézett a kertészet felé, a földeken dúsan zöldellt és virágzott minden. Lisa néni mesélte egyszer, hogy sok volt a vita Auguste és a legidősebb fia között, mert Maxl nem tudta megbocsátani az anyjának, hogy nagy adósságokba verte magát.

Amikor Lisa egyszer virágot vásárolt a kertészetben, Maxl csúnyán kifakadt előtte, hogy robotolhat, amennyit csak akar, akkor sem tudnak zöld ágra vergődni, mert mindent, amit keres, elvisz a banki tartozás. Mivel Bliefertéket régóta szoros kapcsolat fűzte a Melzer családhoz, a nagynénje úgy döntött, felveszi Augustét szobalánynak. Ami azért kicsit nehezére esett, mert a múltban történtek bizonyos dolgok, de erről Lisa néni nem szívesen beszélt. Csak annyit mondott mosolyogva, hogy ő nem haragtartó ember, a Liesl meg egy nagyon kedves teremtés, különben is mindez még az előtt történt, hogy feleségül ment Klaus von Hagemannhoz.

Dodo úgy vélte, a nagynénje igen gálánsan viselkedett, és ezzel mindenkin segített. A kertészet felvirágzott Maxl irányítása alatt, felvett két embert is, az adósságot pedig közösen fizették vissza az anyjával. A nagyobbik öccse, Hansl nemsokára befejezi a felső reáltanodát, a kisebbik, Fritz pedig minden szabad percét az istállókban tölti.

Elvira néni folyton áradozott, milyen jól ért a fiú a lovak nyelvén. Ilyet csak az egykori istállószolgájánál, Leschiknél látott még a maydorni birtokon, ő is tudott beszélni a lovakkal. Ha Fritz befejezi végre az iskolát, mondogatta a néni, és ő azt még megéri, jöhet hozzá istállófiúnak.

Egyedül az nem tetszett Elvira néninek, hogy Fritz egy ideje beállt a Hitlerjugendbe. Ezt a bátyja, Maxl forszírozta, aki már évekkel ezelőtt belépett a nemzetiszocialista pártba. Állítása szerint azért, mert jót tesz az üzletnek.

Elvira néni megpróbálta lebeszélni erről Fritzet, de a fiú jól érezte magát a csapatban, még tetszett is neki az örökös masírozás, gyakorlatozás, testedzés – a „katonáskodás”. Jó ideje olyan bőrtokos tőrre gyűjtött, amilyen a társainak volt, nagyon irigyelte őket ezért. Mindenáron a HJ lovas alakulatába akart bekerülni, de mostanáig még nem sikerült. Elvira néni ezen is felháborodott, mert mit akarna ott Fritz, a végén még ez a Hitler háborút robbant ki, és akkor az ő lovai is mehetnek a harctérre.

Fritz erre azt felelte, hogy nagy megtiszteltetés a hazáért harcolni, ám ez csak olaj volt a tűzre. Elvira néni dühösen felhördült, hogy nyilván nem tudja, mennyi ló pusztult el a nagy háborúban. Ezer meg ezer. Ártatlan teremtmények, akiket a golyózáporba hajszoltak, gránátok tépték szét őket, kiomlott belekkel hevertek a harctéren… De ezeknek a mai fiataloknak fogalmuk sincs erről. Pedig alig húsz éve történt.

Dodo erős túlzásnak érezte, hogy Elvira néni ennyire odavan a lovak pusztulása miatt. És mi van azzal a rengeteg emberrel, aki szörnyű halált halt a háborúban? Nem utolsósorban Henni apja is. De nagymama egyszer azt mondta, Elvira néni sokkal jobban meggyászol egy halott lovat, mint egy halott embert.

Felállt, mert kezdett már nagyon fázni, fel-alá járkált, ugrált egy helyben, körbekémlelt minden irányba. Sehol senki. Csak nem felejtette el a találkozót? Egy biztos: így a vacsoráról el fog késni. Bosszúsan előhúzta a szoknyája zsebéből a lakókocsi kulcsát. Még mindig jobb bent várni, kényelmesebb is. Aztán észrevette, hogy a szoknyáján csúnya nyomokat hagyott a rúd, valaki jó alaposan beolajozhatta. Már csak ez hiányzott! A szoknyát Mama varrta a születésnapjára.

A lakókocsiban áporodott volt a levegő, egy ilyen bádogdobozban nyilván gyakran kellene szellőztetni. Remélhetőleg nem penészes a fala a burkolat mögött. Hogy jutott vajon Papáék eszébe, hogy lakókocsival lepjék meg? Inkább engedték volna Elvira néninek, hogy vegyen neki egy kisgépet.

Németország csoda szép, mondta Papa, nézd meg közelről is, ne mindig csak a magasból.

Nagyon vicces! De persze tudja jól, hogy féltik a szülei. És ez érthető is, a múlt évben megint lezuhant és meghalt egy női pilóta. De Papa is majdnem meghalt öt éve, amikor szívizomgyulladást kapott, mert túl sokat aggódott a gyár miatt. Az élet tele van veszélyekkel, akkor is, ha nem a magasban repked az ember.

És ez az ostoba szóbeszéd, hogy hamarosan kitör a háború! Nem csak Elvira néni mondogatja, a kiképzőjének, Jürgennek is ez a rögeszméje.

Maradj inkább a földön, kislány, mondta neki búcsúzóul. Már az iskolapadból küldik hozzánk a fiatalokat kiképzésre. Lányokat nem, csak fiúkat. Mivel katonai szolgálatra alkalmasak, meg kell tanulniuk repülni. Ez van mögötte. A gyárakat meg arra ösztönzik, hogy vadászrepülőket gyártsanak, az állam pályázatokat ír ki és sok pénzt ad. Érted? Szisztematikusan felfegyverzik az országot. Készülnek a következő háborúra.

Dodo erre csak vállat vont. Miért lenne háború? Mindenki, akit ismert, örült, hogy vége lett a nagy háborúnak, senki sem akarna újra hadba vonulni, lelövetni magát. Papa semmiképpen, és persze Leo sem, belőle lenne a világ legrosszabb katonája.

Összerezzent, amikor valaki tenyérrel ráütött kívülről a lakókocsira, mire a könnyű jármű enyhén meglendült.

– Henni? Na végre! Ezer éve várlak. Miattad lekésem a vacsorát.

Henni összecsukta rikító sárga esernyőjét, lerázta róla a vizet, és belépett a lakókocsiba.

– Ne haragudj, nem tudtam hamarabb szabadulni. A Lüders a fél életét elmesélte. Háromszor próbáltam lerázni, de rám tapadt, mint a bogáncs… – Elegáns volt, könnyű, bézsszínű nyári kosztümöt viselt a hozzáillő kalappal, a cipője viszont csupa sár lett a parkon átvezető eső áztatta utakon. – Pfuj, de büdös van itt! Alaposan ki kell itt takarítani egyszer. A függönyök is piszkosak. És a huzat a padokon… Volt kutyája az előző tulajdonosnak? Minden csupa szőr.

Dodónak nem volt szeme az ilyesmihez, de most már ő is látta, hogy Henninek igaza van. Nem igazán otthonos ez a lakókocsi, ilyen pocsék időben meg pláne nem.

– Mama úgyis új függönyöket és huzatokat akar varrni – felelte. – De most már bökd ki végre, mit akarsz! Kölcsönkérni a lakókocsit?

– Dehogy! – nevetett fel Henni. – Inkább azt gondoltam, elmehetnénk együtt pár napra, bejárhatnánk a környéket. Szabadságot kérek a gyárban, Leo is velünk jöhetne.

– Leo?

– Miért ne? Neki sem árt egy kis kikapcsolódás, nem gondolod? Különben megint beszabadul a gyárba, és csak káoszt okoz.

Azzal Dodo is tisztában volt, hogy Leo csak hátráltatja a dolgokat a gyárban. De nem most jött le a falvédőről, azt is pontosan tudta, mit akar elérni ezzel a ravasz kis Henni.

– Hát, nem is tudom, Leónak lenne-e egyáltalán kedve ehhez – mondta tétován.

– Miért ne lenne? – kérdezte Henni ártatlan szemeket meresztve.

Mert az idegeire megy, hogy örökösen közeledni próbálsz hozzá, gondolta Dodo. De erről inkább hallgatott. Ha egyszer a fejébe vett valamit, Henni pontosan olyan volt, mint az anyja, Kitty néni: abszolúte hajthatatlan. Ha tehát az a szándéka, hogy a lakókocsis túra során elcsábítsa Leót, akkor az egész csak veszekedéssel végződhet. Dodónak pedig semmi kedve nem volt ehhez asszisztálni.

– Menjetek nélkülem! Szívesen kölcsönadom a lakókocsit.

Henni megkopogtatta a halántékát a mutatóujjával.

– És mégis ki vezesse az autót? Nekem nincs jogosítványom és Leónak sincs.

Minden világos. Csak sofőrnek kellene, meg Leo persze soha nem lenne hajlandó kettesben elmenni Hennivel egy autós túrára. Dodo felsóhajtott. Most mit csináljon? Ha nemet mond, Henni biztosan mérges lesz rá. Jobb, ha rábólint, és hagyja, hogy a dolgok menjenek a maguk útján. Leo úgyis nemet mond majd végül, és azzal le is van tudva ez az egész.

– Hajlandó vagyok ellenszolgáltatásra is – robbant bele a gondolataiba Henni hangja.

Szóval alku. Tipikus Henni. Ha Egyiptomban kiállítanák a piacra, hogy zacskóban áruljon homokot, azzal is vagyonokat keresne.

– Miféle ellenszolgáltatásról beszélsz?

Henni szája ravasz mosolyra húzódott, ami azt jelentette, hogy remek ütőkártya van a tarsolyában.

– Szeretnéd, ha felvennének egy repülőgépgyárba, nem igaz? – húzta résnyire a szemét.

– Talán – felelte Dodo vontatott hangon. – Kezdetnek legalábbis jó lenne.

– Van egy ötletem…

– Neked? – nevetett fel Dodo.

Henni keresztbe vetette a lábát, és hátradőlt a padon. Rögtön meg is állapította magában, hogy meglehetősen kemény a lakókocsi oldala.

– Úgy gondolom, Willy Messerschmitt neve azért mond neked valamit.

– És ha igen?

Willy Messerschmitt az augsburgi Bajor Repülőgépgyár főmérnöke volt. Ő tervezte a Bf 108-as könnyűszerkezetű, négyüléses túragépet, amelyet Európa körberepülésére szánt. Dodo nem is adta be ide a jelentkezését. Egyrészt Elly Beinhorn miatt, aki a próbarepüléseket végezte, mellette egy kezdő pilóta úgysem rúghat labdába. Másrészt, mert A pilótaengedéllyel nem vezethet négyüléses gépet. Ahhoz meg kellene szereznie a B jogosítványt. Ám ez momentán nők számára szinte lehetetlen.

A lakókocsi fölötti előtetőről vastag sugárban ömlött az eső a földre. Befröcskölt a kocsiba is, Dodo előrehajolt, és behúzta az ajtót.

– Szóval ennek a Messerschmittnek van egy barátnője – folytatta Henni, –, Lilly Strohmeyer. Bambergből jött, és nagyon-nagyon gazdag. Ő adott neki pénzt a gazdasági válság után, hogy tovább tudja csinálni a repülőgépeit. Érted?

– Nem.

Henni a szemét forgatta. Hogy ez a Dodo milyen értetlen!

– Ő finanszírozza. És ezért van beleszólása a dolgokba. Ez már csak így van, ha valakinek pénzt ad az ember.

– És mi dolgom nekem ezzel a Lillyvel? Pumpoljam meg?

– Mama ismeri – jelentette ki Henni jelentőségteljes pillantással. – Pár éve Lilly megvette néhány festményét, azóta beszélnek időnként telefonon. Most már érted?

Dodo elgondolkodott. Kitty néni tehát ismeri a nőt, akinek nagy befolyása van az ismert repülőgép-tervezőre, Willy Messerschmittre. Lehet, hogy ez az esély, amire várt? Vagy komplett hülyeség?

– Sehova nem vesznek fel nőket tesztpilótának – mondta végül, majd óvatosan hozzátette: – Nagyon kevés kivétellel.

Henninek felragyogott az arca, hogy Dodo végre megértette, hová akar kilyukadni.

– Pontosan! Figyelj! Megírod a jelentkezésedet, én pedig ráveszem Mamát, hogy hívja fel ezt a Lillyt, és beszélgetés közben kérje meg, szóljon egy jó szót az unokahúga érdekében, akinek minden vágya, hogy berepülőpilóta legyen. Ismered Mamát, mindig eléri, amit akar.

Egy próbát mindenesetre megér, gondolta Dodo. Jobb, mint csak ülni és keseregni.

– Jól van – nyújtott kezet Henninek. – Ha sikerül elérned, hogy behívjanak bemutatkozó beszélgetésre, hármasban elmegyünk egy autós túrára.

– De te veszed rá Leót, hogy velünk jöjjön.

Nem lesz könnyű, de azért menni fog, gondolta Dodo.

– Rendben.

Kezet ráztak, mint egy ünnepélyes esküre, majd Dodo a karórájára nézve felkiáltott:

– Jesszus! Már nyolc óra. Nagymama lehúzza rólam a keresztvizet is.

Kiléptek a lakókocsiból. Henni kifeszítette a sárga ernyőjét, és a két lány szorosan összebújva sietett át a parkon alatta.

5.

Nagyot sóhajtva Marie eltolta maga elől az elkészült rajzokat, vetett rájuk még egy utolsó kritikus pillantást, majd felállt, hogy töltsön magának egy pohár limonádét. Hamarosan itt lesz Überlinger doktorné, hogy megnézze a ruhaterveket, erős idegek kellenek ahhoz az asszonyhoz. Marie-nak egyáltalán nem tetszett az új divatirányzat, ami egyre népszerűbb egy ideje. De a nők odavoltak az egyenes szabásvonalért – a kosztüm legyen egyszerű, dísztelen, nagy válltöméssel, szűkre szabott a csípőnél. Miért akarnak a nők manapság úgy kinézni, mint a férfiak? És ezek a pulóverek, amiket mindenki visel! Ah, talán menthetetlenül régimódi vagyok, gondolta. De panaszra igazán nem volt oka: amióta újra megnyitotta a divatszalont, majdnem az összes régi kuncsaftja visszatért, annyi volt a megrendelés, hogy már azt fontolgatta, felvesz még egy varrónőt.

Két napja Überlinger doktorné is újra megjelent a szalonban, egy divatlapot lobogtatott. Megmutatta az egyik modellt, és azt mondta, pontosan ilyen kosztümöt szeretne, rakott szoknyával, amiben szabadabban mozog az ember.

Überlinger doktorné finoman szólva teltkarcsú volt. Marie próbálta lebeszélni legalább a rakott szoknyáról, de ragaszkodott hozzá. Ezért a csípőnél le kell majd steppelni a berakásokat, a kabátot hosszabbra szabni, a vállakat hangsúlyosabbá tenni, hogy megkapják a kívánt hatást.

Sietve felhajtotta a pohár limonádét. A kancsót aztán kivitte magával az üzlettérbe, hogy egy kis frissítővel kínálhassa a vevőit. Tikkasztóan meleg nap volt, az utcákon szállt a por a megnövekedett forgalom miatt. A Karolinenstrasséról szinte teljesen eltűntek a még pár éve is az utcaképet uraló fuvaros kocsik, tehergépkocsik és automobilok vették át a helyüket, meg motorkerékpárok, fülsiketítő lármát csapva. Gyalogosan vagy biciklivel nem volt könnyű közlekedni, nap mint nap történtek balesetek.

Überlinger doktorné félórás késéssel érkezett, ezt az udvariatlanságot nem sokan engedték meg maguknak. Amíg várt rá, Marie kihasználta az időt, hogy kicsit átrendezze a kirakatot. Egy ideje megállapodást kötött a közeli kalapbolt tulajdonosával, Frau Gutmeyerrel, bizományba átvett a modelljeihez illő kalapokból, kézitáskákból néhány darabot, és kitette őket a kirakatba. Cserébe Frau Gutmeyer kiállította az üzletében az egyik Marie által tervezett estélyi ruhát a hozzávaló kiegészítőkkel. Az együttműködés gyümölcsözőnek bizonyult, a legtöbb vevő hálás volt, ha az új ruhához rögtön hozzáillő kalapot és táskát is talált.