Előhang

A boszorkány lánya a napsütötte kőfalra borulva sírt. Karcsú vállát rázta a zokogás. Hosszú, sötét haja előreomlott, eltakarta az arcát. A széles réten közel s távol nem járt senki sem. Nem hallatszott más emberi hang, mint a fel-felcsukló zokogás visszafogott zihálása. A ragyogó nap forrón tűzött le rá, de ő nem érezte a tarkóját perzselő sugarak erejét. Nem hallotta a környező világ halk neszeit, a tücskök ciripelését, a patak csörgedezését és a szelíd suhogást, ahogy a szellő járt az erdőszéli bokrok és fák lombjai között. Nem vette észre, hogy féltő szeretettel köré gyűltek, és aggódva figyelték az erdő állatai. Nem érezte meg, hogy az egész kert óvón hajol fölé, és a fák felé kínálják gyümölcstől roskadozó ágaikat. Annyira fájt a szíve, hogy nem fért bele most más, csak a letaglózó szomorúság. A jövő kapuja bezárult előtte, és neki nem volt már ereje ahhoz, hogy új utakat keressen. Egyedül maradt egészen. Órákon keresztül zokogott, siratta az elveszett álmait, a vége szakadt boldogságát. Patakzó könnyei végül minden erejét magukkal vitték. Üres lett, mint egy lyukas, tavalyi mogyoró. Lecsúszott a kőfal mellé, összekuporodott, és álomtalan alvásba zuhant, amiből fel sem ébredt másnap virradatig.

Amikor feleszmélt, még éppen csak világosodott kelet felől. Az égen még fenn ragyogtak az utolsó csillagok. A fogyó hold keskeny sarlója már egészen alacsonyan járt, és az erdő sötét, fekete árnyékként magasodott a rét mellett. Megborzongott, mert hűvös volt a hajnali levegő. Fázósan maga köré csavarta kék kendőjét, és mélyet sóhajtott. Amikor eszébe jutottak az előző nap eseményei, összeszorult a szíve a szomorúságtól, és könnybe lábadt a szeme, de megrázta a fejét. Nem akart tovább sírni. Most nem. Már nem. Kilépett hát a kőfalon nyíló kis kapun, és a rétet átszelő patakban megmosta égő szemeit, sírástól felduzzadt arcát. Aztán kiegyenesítette vállát, és felemelte a fejét. Szétnézett a szeme elé táruló ismerős kerten, végigjáratta tekintetét a félhomályból lassan előbukkanó tarka virágokon és kócos lombú fákon, és mélyen beszívta az ébredő hajnal illatát. Ez itt van. A kertje megmaradt neki. Szomorkásan elmosolyodott, aztán elindult a ház felé. Hosszú, bő szoknyáján csilingeltek a csengettyűk, ahogy lépett. A mintás kék vászon fodrozódni látszott a lába körül, mintha mély víz ölelésében járt volna, vagy mintha úszott volna a hullámok tetején. A felgyúló nap fényében néhol megcsillant aranyszállal szőtt vállkendője világosabb kékje. Kibontott haja pedig, mint a hó, fehéren borult a vállára.

1.

A két fiú vadul gesztikulálva vitatkozott, miközben egyre mélyebbre hatoltak az erdő sűrűjébe. Az idősebbik emelt hangon magyarázott valamit a kisebbnek, és közben, hogy nyomatékot adjon szavainak, egy mogyorófavesszővel hevesen csapkodta az ösvény szélén álló bokrokat. A másik azonban nem ijedt meg, felpaprikázva kardoskodott saját igaza mellett. Zohra kerekre nyílt szemmel bámult az ágak rejtekéből. Már máskor is látta őket, tudta róluk, hogy testvérek, de még soha nem hallotta őket ilyen hangon veszekedni. Megpróbált észrevétlenül a nyomukba szegődni, hogy kihallgathassa, miről is van szó. Ez nem volt egyszerű, mert a fiúk gyorsan jártak, neki meg óvatosan kellett lépnie, hogy ne zörrenjenek meg a gallyak a léptei alatt. Olykor el is veszítette szem elől, de a fiúk elég hangosak voltak ahhoz, hogy mindig megtalálja őket. Úgy látszott, a kis vízeséshez igyekeznek. Zohra egy éles fordulattal elébük vágott, és felszaladt a meredek hegyoldalon, hogy elbújhasson, mire odaérnek. Felkapaszkodott egy, a víz fölé nyúló magas égerfára, és kifulladva kapkodott levegő után. Kalapáló szívvel látta, hogy a két fiú valóban ide tartott. Megálltak a tajtékzó víz mellett, de egy pillanatra sem hagyták abba a vitatkozást.

– Értsd már meg, hogy nem tehetünk mást! Úgyis ki fog derülni, hogy mi voltunk, sokkal jobb lenne, ha egyenesen megmondanánk!

– Nem akarom. Apa szíjat hasít a hátunkból!

– Dehogyis. Kisebb gondja is nagyobb most annál. Anyával van elfoglalva. És különben is, jót akartunk!

– Az lehet, de mégis az lett a vége, hogy tönkretettük az egész üst festőlét.

– Meg az anyagot, amivel annyit dolgozott.

– Igen – bólintott a fiatalabb fiú kínkeserves arccal, és kibuggyantak a könnyek a szeméből. – Vajon mi van anyával? Ugye nem hal meg?

– Ne aggódj – rázta meg a fejét a bátyja határozottan. – A szülésbe nem kell belehalni. Mire visszamegyünk az erdőből, már lesz egy kishúgunk.

– Vagy kisöcsénk – bólintott a másik.

Zohra a fa tetejéről hallgatta a lassan elcsendesülő vitát. A víz csörgedezése mellett nem értett tisztán minden szót, de annyit kivett a hallottakból, hogy a két fiú valamilyen kelme megfestését rontotta el, és emiatt félnek az édesapjuk haragjától. Ő is ismerte Melitont, a falu kocsmárosát, hiszen anyja időnként tőle vásárolta meg a gyógytinktúrák elkészítéséhez szükséges pálinkát. Kedves, mindig mosolygós embernek látta, nehéz volt elképzelnie, hogy bárkinek is szíjat hasítana a hátából, de úgy tűnt, a két fiú mégis igencsak tart tőle. Talán segíthetnék nekik rendbe hozni a dolgot, tűnődött magában. Még végig sem gondolta, mit tegyen, szinte magától mozdult keze-lába, és egy szempillantás alatt lecsúszott a fa törzsén, egyenesen a két fiú lába elé. Ők, mi tagadás, ugyancsak megdöbbentek a váratlanul előttük termett jelenéstől, és gyanakodva nézték a hirtelen megjelenő kócos kislányt.

A fiatalabbik szólalt meg először.

– Tudom, ki vagy! A boszorkány lánya!

– És ha az vagyok? – rántotta meg a vállát a kislány.

– Mit csinálsz itt? Kémkedsz utánunk?

– Nem kell kémkednem, ha ordibáltok. Mindent lehetett hallani. Tudom, hogy elrontottátok a festést.

– Mi közöd hozzá? – vágta oda a fiú pirosra vált arccal. Bátyja még mindig nem szólt egy szót sem, csak összehúzott szemmel figyelte a röpködő hajú, karcsú kislányt.

– Segítek, ha akarjátok. Nekünk vannak festőnövényeink, és mintázófáink is. Ha még megvan az anyag, biztosan tudunk csinálni valami szépet.

– Miért segítenél nekünk? – kérdezte értetlenkedve a fiú.

– Szeretek festeni – válaszolta egyszerűen a lány. – Nézd, a szoknyámat is én festettem – perdült meg a sarka körül, és a számtalan színárnyalatban játszó tarka vászon szivárványként ölelte körül a derekát.

– Tényleg te csináltad? – kérdezte tisztelettel az idősebb fiú. Sötét szemével elismerő pillantást vetett az előtte álló mezítlábas kislányra. – Akkor talán valóban tudsz segíteni nekünk. Anya festéshez készült, amikor hirtelen elfolyt a magzatvíz, és félbe kellett hagynia a munkát. Mi pedig meg akartuk csinálni helyette, de valamitől csupa folt lett a vászon.

– Megnézem. Talán ki lehet halványítani a foltokat, és utána sötétebb színnel mintákat festhetünk rá. Mire szánta édesanyátok a vásznat?

– Inget akart varrni nekünk, és ruhát magának.

– Hát, a férfiak nem hordanak mintás anyagot, de valamit biztosan tudunk vele csinálni. Sötétebbre még mindig be lehet festeni. Én tudok festéket főzni nektek.

– Rendben – nyújtotta felé a kezét a nagyobbik fiú. – Jakob vagyok. Köszönöm, ha segítesz nekünk. Ez meg itt Adam. És ő is legalább olyan hálás a segítségedért, mint én – lökte oldalba öccsét, hogy ő is előrelépjen.

– Adam – nyújtott kezet kelletlenül a kisebbik fiú is.

– Zohra – mutatkozott be a kislány, és a rá bámuló fiúk szemébe nézett.

A három gyerek komoly tekintettel vizsgálta egymást. Jakob volt a legnagyobb, majd egy fejjel a másik kettő fölé magasodott. Persze idősebb is volt náluk, már tizenkét esztendős, míg öccse és a lány még csak a tizediket taposta. Apróra szemügyre vették egymást. A fiúk hosszú hajú, karcsú kislányt láttak, akinek sötét haja alól meglepően zöld szempár ragyogott elő, Zohra meg két nyurga és kócos fiút, akikről első pillantásra lerítt, hogy testvérek.

– Ide kellene hoznotok az anyagot – szólalt meg végül. – A festéket nem lehet bevinni a faluba, és anyám úgysem engedi, hogy egyedül bemenjek.

– Azt hiszed, a vásznat könnyű kicipelni ide? – fortyant fel Adam, aki szemmel láthatóan még mindig nem volt teljesen meggyőződve arról, hogy jó ötlet elfogadni a kislány segítségét.

– Hagyd, Adam! – csitította az öccsét Jakob. – Még mindig sokkal könnyebb az anyagot feltekerni és kihozni az erdőbe, mint becipelni a teli üstöt.

– És ha még jobban elrontja? Vagy ellopja az egész anyagot? – súgta vissza Adam gyanakodva. – Te elhiszed, hogy a boszorkány lánya jót akar nekünk?

Jakob komolyan Zohra szemébe nézett, és bólintott.

– Igen. Elhiszem. Ne is törődj vele – szólt a kislányhoz, és öccsére mutatott. – Egyszerűen nem tudja elviselni, hogy egy lány fog minket kihúzni a bajból. De majd meglátod, ha jobban megismered, hogy rendes fiú és szívbéli barát. Csak most ő is be van rezelve, és ettől ilyen undok.

– Nem vagyok undok! – csattant fel Adam. – És legfőképpen nem vagyok berezelve! Egyszerűen csak nem vagyok benne biztos, hogy jó ötlet egy ilyenre bízni anya fáradságos munkával megszőtt vásznát.

– Hát, pedig jobb, ha hozzászoksz a gondolathoz, mert úgy látszik, nincs más választásotok – válaszolta csípősen a kislány. – De ha még sokáig totojáztok, ne is hozzátok az anyagot, mert elmegyek, van jobb dolgom is, mint a ti vásznatokkal vesződni!

– Ne menj el, Zohra! Most azonnal visszamegyünk a faluba, és idehozzuk – vágott közbe Jakob sietve, és megragadta az öccse csuklóját. – Gyere, siessünk! Fél óra múlva itt vagyunk megint!

– Ne ide gyertek, hanem a kunyhónkhoz – mondta Zohra. – Tudjátok, hol van? Ahol a forrás ered, a hatalmas hársfa alatt.

– Rendben – bólintott Jakob. – Ott találkozunk! – Azzal sarkon fordult, és öccsét maga után vonszolva egy perc alatt eltűnt a sűrűben.

Zohra magára maradt a vízesés mellett. A két fiú csörtetése elhalt, csak a vízzubogás hallatszott, meg a lombok suhogása, ahogy a szél járt az ágak között a magasban. Leült a patak partjára, és hátát nekitámasztotta az égerfa törzsének. A feladaton törte a fejét, amit elvállalt. Nem tudta, milyen festéket használtak a fiúk, remélte, hogy tényleg tud majd segíteni az elrontott vásznon. Meg akarta mutatni nekik, hogy méltán bíztak benne.

– Hát, ha mást nem, egész sötétre még mindenképpen be lehet festeni – rántotta meg a vállát. – Anyát is megkérdezhetném – tűnődött –, de nem tudom, hogy merre jár.

Abban sem volt biztos, hogy az anyja mit fog szólni, ha kiderül, hogy felajánlotta segítségét a két falubeli fiúnak. Az volt a baj, hogy soha nem lehetett egészen pontosan előre megjósolni, hogy mi az, ami kiváltja Indraja haragját. Most sem tudta, anyja jó néven veszi-e, hogy lekötelezi a két fiút, vagy kikel magából, amiért szóba állt velük. Ő maga mindenesetre örült annak, hogy megismerkedett a testvérekkel. Régóta figyelte már őket. Főleg a kisebbik fiú ragadta meg a képzeletét. Noha fiatalabb volt, sok szempontból Adam volt kettejük közül a vezéregyéniség. Határozottabb volt, és úgy tűnt, hogy jóval magabiztosabb bátyjánál. Zohra sokszor látta őt a faluban nyüzsgő gyerekcsoport közepén állni, és maga sem tudta, hogy ilyenkor irigykedik-e rá, vagy inkább ijesztőnek találja a fiú körül kialakuló tömeget. Jakob magának valóbbnak látszott. Csendesebb volt, kerülte a társaságot. Jobban hasonlított Zohrára. A lányt furcsa módon mégis Adam vonzotta, és elhatározta, hogy most kihasználja az alkalmat arra, hogy kicsit jobban megismerje az eddig csak távolról lesett fiút.

Mikor visszaért a kunyhójukhoz, az anyját is ott találta. Indraja épp egy csokor tarka vadvirággal volt elfoglalva, fajta szerint szétválogatta, és kisebb csomókba kötve felaggatta őket egyetlen szobácskájuk mennyezete alá. A szoba megtelt a nyár illatával, és az asszony kedvtelve szívta be az általa annyira szeretett virágok aromáját. Zohra látta rajta, hogy jó hangulatban van, habozás nélkül előhozakodott hát a kérdésével.

– Anya, hogyan lehet az elrontott festést kijavítani?

– Mire gondolsz, te lány? Mit rontottál el?

– Semmit. Nem én rontottam el. Meliton fiai festették foltosra az anyjuk vásznát, és megígértem, hogy segítek helyrehozni a hibát. Azt mondtam nekik, hozzák ide az anyagot.

– Hogy kerültek a festődézsa közelébe? Miért nem az anyjuk festett?

– Azt mondták, elfolyt a magzatvíz, és annyira fogta a fájás, hogy nem tudta befejezni, amit elkezdett.

– Nocsak – nézett fel Indraja aggodalmasan. – Még nem is telt ki Yolanda ideje.

– Azt nem tudom – vonta meg a vállát Zohra –, erről a fiúk nem beszéltek. De a kisebbik sírt, mert félt, hogy az anyjának valami baja lesz.

– Megtörténhet – mondta az asszony kurtán. – Vékony a függöny születés és halál között, ezt mindenki tudja.

Zohrának tágra nyílt a szeme, és ijedten kérdezte anyját.

– Meghalhat?

– Meg. De ne aggódj, Yolanda erős és egészséges asszony. Azóta alighanem már világra is hozta a gyermekét.

– Gondolod?

– Nem tudom, de kiderül. Már hallom a fiúkat közeledni.

A következő pillanatban a kislány is meghallotta a két fiú lihegését. Alaposan kiléphettek, hogy ilyen hamar megfordultak, de szakadt is róluk a verejték. Vállukon összegöngyölve hozták a csúful járt kelmét, és most reménykedve terítették le a kunyhó előtti fűben. Szemmel láthatóan igencsak megszeppentek, hogy Indraját is itt találták, az asszonynak ugyanis nem volt jó híre a faluban. Tisztelték tudását, de tartottak is tőle, nem véletlenül csúfolták boszorkánynak a háta mögött. Jakob szedte magát össze előbb.

– Jó napot, asszonyom! – köszöntötte, és illedelmesen meghajtotta a fejét.

– Jó napot, asszonyom! – visszhangozta Adam is, de Indraja összevont szemöldökkel csak annyit kérdezett:

– Mi van anyátokkal? Megvan már a baba?

– Nincs – rázta meg a fejét Jakob. – Apa elhívta hozzá az orvost.

– Miféle orvost?

– Még én sem ismerem, nemrég költözött a környékre. Samuelnek hívják. Apa szerint régen is itt élt, de az elmúlt tíz évben távoli országokban tanult és utazgatott.

Indraja megmerevedett. Úgy állt a gyerekek gyűrűjében, mintha a földbe gyökerezett volna a lába. Hosszú pillanatokig megszólalni sem bírt, de aztán összeszedte magát, és nyugalmat erőltetve hangjára kijelentette:

– Nos, akkor ez a legjobb, amit tehetett. Ha orvos, akkor bizonyára tudja a dolgát és segít édesanyátoknak. Ti meg lássatok munkához! Tüzet kell rakni a festékfőzéshez, és vizet hozni a patakról. Itt, a forrásnál még nagyon lassan telik meg a vízhordó edény.

– Anya, segítesz? – nézett rá Zohra reménykedve. – Megnézzed, hogy mit lehet vele kezdeni?

A két fiú szégyenkezve állt az igencsak foltos vászon mellett. Indraja lehajolt mellé, közelről szemügyre vette, sőt, még meg is szagolta a világosbarna anyagdarabot.

– Tölgylevéllel van festve, és attól lett foltos, hogy nem szűrtétek le a festőlevet. A dióburok sötétebb barna színt ad, ha azzal átfestitek, alighanem orvosolja a problémát.

– Köszönöm, anya! – villant fel Zohra mosolya. – Ezt meg tudom csinálni. De nem megy gyorsan – nézett a fiúkra. – Először el kell készítenünk a festéket, és utána gyenge tűzön órákig kavargatni kell benne a vásznat, hogy elég sötét színt kapjunk.

– Segítünk! – jelentette ki Jakob azonnal. – Csak mondd, hogy mit csináljunk.

– Amit anya már mondott. Hozzatok vizet és rakjatok tüzet. Én előkeresem a nagy üstöt a festékfőzéshez, és hozom a dióburkot. És van egy nagy fakanál a kavargatáshoz, de kellenek majd egyenes ágak, hogy azokkal emeljük ki a festékből az anyagot.

Jakob szótlanul bólintott, és lekuporodott tüzet rakni, Adam pedig szófogadóan elindult a patakhoz a vizesedénnyel. Kezdeti gyanakvásuk még nem engedett fel, tartottak Indraja közelségétől. Ő viszont ettől kezdve nem is foglalkozott velük. Úgy tűnt, nagyon elmerült saját gondolataiban. Egy darabig szótlanul pakolászott a kunyhó mögött, aztán hirtelen elhatározással megszólalt.

– Akkor én el is megyek, úgy látom, boldogultok. Estére itt vagyok – jelentette ki, majd belépett a kunyhóba, és egy széles, lapos kosárral a karján került onnan elő. – Átmegyek az erdő túloldalára, a verzsói dombra, most nyílik a kakukkfű.

Zohra nézte, ahogy anyja hosszú, egyenletes léptekkel távolodik a fák között. Örült neki, hogy elmegy, úgy érezte, sokkal felszabadultabban tud a két fiúval beszélgetni, ha egyedül maradnak. Jakob időközben megrakta a tüzet, és Adam már a másodikat fordulta a vízzel. A tűz fölé akasztott üst szépen telt. Zohra nagy halom diólevelet, dióburkot szórt bele, és elgondolkodva kavargatta hosszú nyelű fakanalával. Jakob csendben figyelte egy darabig, aztán megszólalt.

– Máskor is itt hagy egyedül, vagy most csak miattunk nem mentél vele?

– Sokszor itt hagy. Anya jön és megy, nem sokat van itt velem. Amikor kicsi voltam, persze más volt a helyzet, de most már nem kell vigyáznia rám.

– Sokat vagy egyedül?

– Igen – vonta meg a vállát Zohra. – De nem bánom. Megvagyok magam is.

– Nincs testvéred?

– Nincs. Meg apám sem. Ketten vagyunk anyával.

– Az nem lehet, hogy nincs apád – szólt közbe Adam, aki időközben visszaért a pataktól. – Apja mindenkinek van.

– Hát, nekem nincs. Anyám azt mondja, soha nem is volt.

Egy időre csönd lett. A fiúk némán összenéztek, de erre nem tudtak mit mondani.

– És barátaid? Miért nem jársz be az iskolába? – folytatta aztán Jakob a faggatózást.

– Minek járjak?

– Mondjuk, hogy megtanulj olvasni meg számolni.

– Vagy, hogy másokkal is megismerkedj – vágta rá Adam, aki személy szerint az iskolában a kellemes időtöltés lehetőségét látta. A tanulásnál sokkal jobban érdekelték az oda járó gyerekek.

– Tudok olvasni, meg számolni is valamennyire. Anya megtanított. A többi gyerek meg nem érdekel – biggyesztette le a száját Zohra.

– Akkor minket miért szólítottál meg? Mi is gyerekek vagyunk! – jelentette ki Adam kihívóan.

Zohra egy kicsit elpirult, de nem jött túlságosan zavarba attól, hogy rajtakapták.

– Mondtam már, szeretek festeni.

– Hagyd békén! – szólt rá öccsére Jakob. – Örülj neki, hogy segít. Gondold el, anya milyen szomorú lenne, ha látná, hogy tönkretettük a munkáját.

Adam, hogy anyja eszébe jutott, elcsendesedett. Szerette édesanyját, és most nagyon aggódott miatta.

– Mindig ilyen hosszú egy szülés? – kérdezte szorongva.

– Nem mindig, de gyakran – válaszolta Zohra. – Anya is szokott szülésekhez menni, és van, amikor egész nap eltart. Olyan is volt, amikor két napig nem jött haza, de az azért ritka.

– Ne aggódj, Adam! – tette hozzá Jakob. – Apa elhívta a doktort. Vigyáznak rá. Mire elkészülünk a festéssel, biztos meglesz a baba is.

– Még ma haza akarjátok vinni az anyagot? – kérdezte a kislány.

– Miért, nem lesz kész?

– A festéssel megleszünk estig, hanem megszáradni nem fog ennyi idő alatt.

– És vizesen nem vihetjük el?

– Ha alaposan kiöblítjük, akkor elvihetitek, egyébként mindent összefog.

– Kitalálok valamit, meglásd! – jelentette ki Jakob. – Van nálam zsinór. Összekötjük, és a madzagnál fogva visszük, és majd otthon kiterítjük, hogy megszáradjon.

– Felőlem – vonta meg a vállát Zohra. – Lassan bele lehet tenni a festékbe az anyagot, csak előbb kihalászom belőle a leveleket. Így ni! És most óvatosan eresszük bele, úgy, hogy ne legyenek benne nagy hajtások, csak finoman fodrozódjék benne. Így jó. Most várni kell, és néha megforgatni, hogy egyenletesen színeződjön.

Adam kényelmesen elheveredett a fűben, és felbámult a fölé hajló lombok sátrára. Jakob ülve maradt, és egy fűszálat rágcsálva Zohrára nézett. A lány felhúzott térdét magához ölelve, félrebillentett fejjel visszanézett rá.

– És most? – kérdezte a fiú.

– Most várunk.

– Jó, de amíg várunk, mit csinálunk? Te mit szoktál csinálni, amikor egyedül festesz?

– Semmit. Gondolkodom. Nézem az erdőt.

– Nem unod magad?

– Én soha nem unatkozom. Az erdőben mindig történik valami.

– Ez marhaság! – csattant fel Adam. – Most sem történik semmi!

– Akkor nem figyelsz. Ha jobb megfigyelő lennél, észrevennéd, hogy micsoda nyüzsgő világ van körülöttünk.

– Nyüzsgő világ, no persze! Tisztára, mint a falu főterén, nem? – kérdezte Adam gúnyosan, de Jakob bocsánatkérőn Zohrára nézett.

– Ne haragudj rá. Máskor nem ilyen ütődött, de most nagyon aggódik anya miatt.

– Megértem. Anya azt mondta… – kezdett bele a kislány, de aztán hirtelen elharapta a szavakat.

– Mit mondott anyukád? – kérdezte Adam nyugtalanul.

– Semmit.

– De valamit mondani akartál.

– Nem fontos.

– De igen. Mondd el, kérlek – nézett rá Jakob is szorongó szívvel.

– Hát jó. Azt mondta, a születés és a halál közel jár egymáshoz.

– Anya nem fog meghalni! – pattant fel Adam kiabálva, és fenyegetően megindult a kislány felé. – Gonosz dolog ilyent mondani! Látszik, hogy az anyád boszorkány!

Jakob odaugrott, és megragadta öccse karját.

– Hagyd abba, Adam! Hallod, hagyd abba!

Zohra égő szemekkel nézett a két fiúra. Összeszorította a száját, hogy ne vágjon vissza azonnal, aztán megrázta a fejét.

– Egyáltalán nem azt mondtam, hogy az anyád meg fog halni! Csak te hallottad félre, mert a félelem elrontotta a füledet. Jakob, mondd meg Adamnak, senki nem mondta azt, hogy meghal az anyukátok. Én csak azt akartam mondani, érthető, hogy aggódtok érte.

Adam gyűlölködő pillantást vetett a lányra, aztán bátyjára nézett.

– Te is hallottad, nem?

– Hallottam.

– És?

– Tényleg nem azt mondta, hogy anya meghal.

– Na ugye! – vágott közbe Zohra dacosan.

– De azért amit mondtál, akkor is nagyon ijesztő – folytatta Jakob. – Eddig mindenkitől azt hallottuk, hogy minden rendben lesz.

– Lehet, hogy rendben lesz. Remélem, rendben lesz. De ezt senki nem tudja. Aki mást állít, az hazudik! Lehet, hogy jót akar, de akkor sem lehet ezt megígérni.

– Igazad van, de ez akkor is szívtelenül hangzik –mondta Adam.

A lánynak könnyek futottak a szemébe.

– Nem vagyok szívtelen! – suttogta.

– Akkor ne mondj ilyen gonosz dolgokat! – emelte fel a hangját a fiú. – Mindenki tudja, hogy amit a boszorkányok mondanak, az valóra válik!

– Adam, hogy mondhatsz ilyent – csitította a bátyja. – Zohra nem boszorkány, és egyáltalán nem is mondott semmi rosszat anyáról. Azt mondta, megérti, hogy aggódunk érte. Akkor még az is lehet, hogy ezért elnézi neked, hogy ilyen faragatlan vagy, és továbbra is segíteni fog nekünk.

– Segítek – bólintott a kislány. – Ne veszekedjünk.

Adam megrántotta a vállát, aztán zsebre vágta a két kezét, és közönyös arcot vágva sétálgatni kezdett a kunyhó előtti tisztáson. Jakob leguggolt a tűz mellé, a libegő lángokba nézett, Zohra pedig odalépett az üsthöz, és elmélyülten kavargatni kezdte a tartalmát. Hosszú perceken keresztül egyikük sem szólalt meg. Nagy sokára a kislány törte meg a csendet.

– Mennyire sötéten szeretnétek a vásznat? Nézzétek, most ilyen. Ha megszárad, ennél egy kicsit világosabb lesz. Ha nem akarjátok sötétebbre, nem kell tovább főzni, a foltok már így sem látszanak.

– Így jó! – jelentette ki Jakob azonnal. – Nagyon szép lett.

– Végre! – kiáltott fel Adam. – Akkor vihetjük?

– Még tűzforró. Most óvatosan ki kell szedni a festékből, és ki kell teríteni a fűbe, hogy lecsöpöghessen. Aztán összetekerjük, és vihetitek – válaszolta a kislány.

Rosszulesett neki Adam nyilvánvaló ellenszenve, amit még az sem tompított, hogy Jakob udvarias és kedves volt hozzá. Most is azonnal odalépett, hogy segítsen kiemelni a vásznat a forró festőléből. Nem volt könnyű, de üggyel-bajjal boldogultak anélkül, hogy leforrázták volna magukat. Aztán a patak vizében alaposan kiöblítették, majd óvatosan kiterítették a hosszú vászondarabot a zöld fűbe, és elégedetten végigsimították a tekintetükkel.

– Tényleg jó lett – szólalt meg Zohra. – Remélem, anyukátok örülni fog neki.

– Biztosan. Majd elmondjuk neki, hogy te segítettél – válaszolta Jakob komolyan.

– Szívesen tettem. És ha eztán bármikor meglátlak titeket dióbarna ingben, tudni fogom, hogy én festettem az anyagot hozzá – mosolyodott el a kislány.

– Mikor vihetjük már? – kérdezte Adam türelmetlenül.

– Bármikor. Csavarjátok fel óvatosan, mint egy rétest, hogy ne legyen benne hajtás, csak tekeredés, és akkor nem fog összefoltosodni.

A két fiú odakuporodott az anyag rövidebb széle mellé, és óvatosan nekiláttak a vászon feltekerésének. Pár perc alatt el is készültek vele. Ekkor Jakob spárgát húzott elő a zsebéből, és a két végén összekötötte a hosszú textilhurkát. Ez megakadályozta, hogy az anyag letekeredjék, és egyben fogantyúként is szolgált.

– Fogd meg a másik végénél, és induljunk! – szólt oda öccsének.

Adam azonnal lehajolt, és megragadta a kilógó madzagvéget.

– Mehetünk.

– Ég áldjon, Zohra! – búcsúzott Jakob. – Köszönjük, amit értünk tettél.

– Köszönjük – dörmögte Adam is. – De most már siessünk!

– Minden jót, fiúk. Remélem, édesanyátok túl van a szülésen, és minden rendben van vele és a babával is – válaszolta Zohra, aztán csendben figyelte, ahogy a két fiú összehangolt léptekkel sietve elindul a falu felé. Néhány perccel később már el is tűntek a sűrűben, és a kislány ott maradt a kialudt tűz mellett a kunyhó tövében.

A nap már hanyatlóban volt, amikor a két fiú kibukkant a falu mellett az erdőből, és ráfordult a házukhoz vezető útra. Eddig ugyancsak siettek, de most, hogy meglátták a házat, meglassúdtak a lépteik. Tartottak attól, hogy otthon mi várja őket. Óvatosan nyitották a kertkaput, és félve óvakodtak hátulról a nyári konyha felé. A frissen festett vásznat letekerték, és kiterítették a gyümölcsösben a fák alatt, aztán egymásra néztek.

– Én nem bírom megnézni, mi van anyával – mondta Adam.

– Ugyan már. Muszáj lesz. De ha te nem mered, majd odamegyek én.

– Menj csak. Én itt várok. De ugye visszajössz?

Jakob részvéttel öccsére nézett. Ő még nálam is jobban fél! – döbbent rá, aztán bólintott és elindult a ház felé.

A konyha ajtaja halkan megnyikordult, amikor kinyitotta. A tűzhely előtt ott találta Nellát, a szomszédasszonyt, aki az ajtónyílásra felkapta a fejét, és sugárzó mosollyal nézett rá.

– Jakob! A legjobbkor jöttél! Gyönyörű kishúgod született! Akkorka csak, mint egy csuhébaba, de a hangja annál nagyobb! Apa is bent van már anyáddal. Eredj, nézd meg te is hamar!

Jakobnak felragyogott az arca a hír hallatán.

– Hívom Adamot is! – kiáltotta, és sarkon fordulva kirohant a kertbe testvéréért.

– Megszületett, Adam, gyere hamar! Kislány! Gyere gyorsan!

Adam óriási megkönnyebbüléssel a szívében ugrott le a szilvafáról, aminek hegyébe kapaszkodva a híreket várta.

– Jövök! Bemehetünk hozzá?

– Nella azt mondta. Apa is bent van már anyával, biztos beengednek minket is, hogy megnézhessük.

Jakob és Adam remegő kézzel nyomta le a szoba kilincsét, de amikor beléptek, és meglátták Meliton boldogságban fürdő vonásait, minden aggodalom elszállt a szívükből. A nagydarab férfi meghatott büszkeséggel hívta őket közelebb, hogy megmutassa neki a fehér pólyába bugyolált kishúgukat.

– Nagyon kicsike! – mondta Jakob áhítattal.

– Kicsi, de gyönyörű, és keze-lába ép. Te sem voltál sokkal nagyobb – válaszolta apja, és megsimogatta nagyobbik fia kócos üstökét. – Hamar megnő, majd meglátod.

Adam ámuló szemekkel csodálta a pólyás babát.

– Ő volt anya hasában?

– De ő ám! – felelte anyja mosolyogva. – Tetszik?

A baba éles hangon nyekeregni kezdett. A fiúk megszeppenten néztek össze.

– Mi a baja? – kérdezte Adam ijedten.

– Semmi. De ő még nem tud beszélni. Csak így tud szólni, hogy valamit szeretne.

– Mit szeretne? – akarta tudni Jakob.

– Talán egy ölelést. Vagy egy korty tejet. Nem tudom, ki kell próbálni – válaszolta Yolanda.

– Gyertek, fiúk, hagyjuk anyát meg a babát pihenni – terelgette őket Meliton kifelé.

– Mi lesz a neve? – tudakolta Adam kíváncsian, miután mindhárman letelepedtek a konyhában álló asztal köré. Nella már elment, de hagyott nekik egy fazék babgulyást a tűzhelyen, amit most jó étvággyal kanalazni kezdtek.

– Milianka.

– Jakob, Adam és Milianka – ízlelgette a kisfiú. – Jól hangzik! A Milianka pont ilyen pöttöm kislánynak való név.

– Örülök, ha tetszik – válaszolta apja mosolyogva. – Mivel telt a napotok? Nem láttalak titeket a ház körül. Hol játszottatok?

Adam segélykérőn Jakobra nézett. Hogyan mondják el édesapának, mi történt? Ezt meg kellett volna beszélniük egymással, mielőtt hazajöttek. Jakob tanácstalanul megvonta a vállát, aztán – egy életem, egy halálom – belevágott.

– Kint voltunk az erdőben majdnem egész nap.

– Nocsak. Mit csináltatok ott?

– Először azért mentünk ki, mert megijedtünk, hogy le fogsz szidni minket.

– Én? Miért szidtalak volna le titeket? – értetlenkedett az apjuk.

– Mert elrontottuk anya vásznát – vallotta Jakob aggódó tekintettel. – Csak segíteni akartunk – folytatta gyorsan. – Anya otthagyta a nyári konyhában a festőlét, amit éppen főzött, amikor elfolyt a magzatvíz. És mi elhatároztuk, hogy meglepetést szerzünk neki, és befejezzük helyette a munkát. Halkan kiloptuk a ládából az összehajtott vásznat, amit télen szőtt, és beletettük a festékbe. Már sokszor láttuk, hogy csinálta, de nekünk valamiért nem sikerült. Csupa folt lett az anyag, és akkor megijedtünk, és kifutottunk az erdőbe.

Meliton összevonta a szemöldökét.

– Hát ennek tényleg nem örülök, fiúk. Anya rengeteget dolgozott a szövéssel, hogy új ruháink legyenek, és egy foltos vászon már nem sok mindenre jó.

– Várj, apa! Még nincs vége! – vágott közbe Adam. – Helyrehoztuk a dolgot!

– Ugyan hogyan?

– A boszorkány lánya segített.

– Zohrának hívják – vetette közbe Jakob.

– Ez mindegy – rázta meg a fejét a kisebbik fiú. – A lényeg az, hogy valamiképpen meghallotta, hogy az elrontott anyagról beszélünk.

– Valószínűleg azért, mert elég hangosan vitatkoztunk – ismerte be Jakob.

– Egyszer csak felbukkant előttünk, és azt mondta, hogy segít kijavítani a festést.

– És főzött egy új festéket dióburokból, ami sötétebb barna színt ad, és átfestette a vásznat, és most már nem látszanak a foltok és szép sötétbarna lett az egész – fejezte be egy szuszra a történetet Jakob, aggodalmasan nézve az apjára. – Megnézed, apa? Hazahoztuk, ott szárad kiterítve a gyümölcsösben.

– Megnézem, persze, de előbb fejezzük be a vacsorát. Micsoda história! – csóválta meg a fejét. – Hogy a boszorkány lánya segített nektek! Ott volt az anyja is? – kérdezte végül.

– Csak az elején, amikor odaértünk a vászonnal. Aztán elment kakukkfüvet szedni, és ott hagyott minket.

– Jobb is így! – kiáltott fel Adam. – Nagyon furcsa nő. Sokkal jobb lett, miután elment és egyedül maradtunk a lányával.

– Zohra azt mondta, máskor is mindig elmegy, és ott hagyja egyedül, de nem bánja. Szeret egyedül lenni – mondta Jakob, aztán eltűnődve még hozzátette: – De én nem hiszem el. Biztos jobb lenne neki, ha lenne testvére, vagy legalább egy barátja.

– De ki akarna a boszorkány lányával barátkozni? – tette fel Adam gúnyosan a költőinek szánt kérdést, és nagyon meglepődött, amikor Jakob elgondolkozva így válaszolt:

– Hát, szerintem kedves lány volt, és rendes is. Rendes volt tőle, hogy segített, meg az is, hogy nem sértődött meg, amikor utálatos voltál vele.

– Miért voltál utálatos? – kérdezte Meliton meglepetten.

– Nem is voltam utálatos – tiltakozott Adam.

– Dehogynem, méghozzá nagyon. De ő megértette, hogy csak azért vagy olyan, mert aggódsz anya miatt.

– Kár volt aggódni – mosolyodott el a férfi. – Kicsit korábban jött ez a kislány, mint vártuk, de látod, minden rendben ment az érkezése körül.

2.

Teltek-múltak a hetek, és a gyermekágyas ház fölött a béke angyala lebegett. Milianka elégedett kisbabának bizonyult, aki sok örömet szerzett az egész családnak. Szülei legnagyobb meglepetésére elsősorban Adam volt az, aki nem tudott betelni kishúga törékeny szépségével, órák hosszat ringatta a bölcsőben, ha kellett. Bármit félbehagyott, ha segíthetett egy kicsit a baba körül, és varázslatos keze volt. A kis Milianka azonnal elhallgatott, ha Adam vette a karjába.

– Gondoltad volna? – nézett egy este Yolanda Melitonra, amikor Adam már századszor énekelte el ugyanazt a csacska kis dalt Miliankának, hogy szórakoztassa.

– Hogy ekkora örömét leli a babázásban? Nem. Inkább Jakobból néztem volna ki, hogy érdekelni fogja a kicsi. Persze ő is jön, és törődik vele, ha kérem, a kisebbik fiunkról viszont kiderült, hogy született dadus, akármilyen nagylegény.

– Tegnap még az erdőre sem ment el a többi fiúval, hiába hívták felfedező útra.

– Annak azért más oka is lehet – vélte az apa.

– Ugyan mi? – nézett rá kérdőn az asszony. – Bár a faluból a legtöbben még mindig fenyegető, idegen világnak tartják, a mi fiaink mindig is szerették az erdőt.

– Az erdőt most is szereti, de azt hiszem, Zohrával nem akar találkozni.

– Zohra? Indraja lányára gondolsz? Mi köze neki ahhoz a kislányhoz?

– Úgy látszik, neked nem mesélték még el, milyen kalamajkába keveredtek Milianka születése napján.

– Mi történt?

Meliton pár szóval elmesélte feleségének a fiúk félresikerült kalandját a festéssel, és azt, miként hozta helyre Zohra a hibát. Yolanda mosolyogva hallgatta a történetet.

– Csak azt nem értem – nézett Melitonra kérdőn –, ha Zohra ilyen kedves volt hozzájuk, akkor miért gondolod, hogy nem akar vele találkozni?

– Leginkább azért nem… legalábbis ha jól értettem Jakob elbeszélését… mert ő nem volt kedves a kislánnyal. Bántó dolgokat mondott neki, ami miatt utólag joggal szégyelli magát.

– Adam? Miféle bántó dolgokat? És főleg miért?

– Hogy mit, azt könnyen elképzelheted. Csúfolta, hogy a boszorkány lánya. De csak azért tette, mert nyomasztotta a balul sikerült festés, és ráadásul nagyon aggódott érted. Jakob szerint Zohra megértette ezt, és nem haragudott meg rá. Tudod, kedves – folytatta a férfi elgondolkodva –, azt hiszem, a mi nagyobbik fiunkra mély benyomást tett ez az erdőn élő vadóc kislány.

– Hogy érted ezt? Szerinted felkeltette a figyelmét? – kérdezte az asszony fürkésző pillantással.

– Ha nem Jakobról lenne szó, azt mondanám, igen. De ő mostanáig semmi jelét nem adta annak, hogy érdekelnék a lányok.

– Édes! Még csak tizenkét éves. Ráér még a lányok után járni.

– Ráér, persze, bár én tizenkét évesen már kinéztelek magamnak. És az öccse is nézegeti már a szoknyákat.

– Az más volt – tiltakozott Yolanda. – Mi mindennap láttuk egymást az iskolapadban, és te pont olyan magabiztos és nagyhangú voltál, mint Adam. Jakob sokkal zárkózottabb. Annál érdekesebb, hogy azt mondod, Zohra megtetszett neki.

– Talán nem is maga a kislány, inkább az életmódja. Hogy jószerivel egyedül él az erdőben, mert az anyja jön és megy, és rendszeresen magára hagyja.

– Nem egy könnyű élet – sóhajtott az asszony.

– Nem gyereknek való – bólintott a férje is. – De Jakob érdeklődését valamiért mégis felébresztette.

– Talán azért, mert ő maga sem egy hétköznapi fiú. Mindig is más volt, mint a korosztálya. Magának valóbb. Csendesebb.

– Azért Adammel igencsak nagy hangon tudnak néha civakodni! – nevetett fel Meliton.

– Igen, ha együtt vannak, Jakob is jobban hasonlít egy átlagos gyerekre. Az öccsével még a falubeli fiúk bandájába is beáll. És Adam mindig hívja is, nem hagyja, hogy egyedül üljön itthon, gondoskodik róla, pedig ő a fiatalabb.

– Jakob meg mindenben segít neki. Jó testvérek.

– És most megszületett ez a kislány is. Nem gondoltam pedig, hogy ilyen vén fejjel úgy maradok megint. Azt hittem, nem lesz több gyermekünk.

– Késői gyerek… ajándék gyerek – mosolygott rá a férfi. – Majd meglátod, mennyi örömöt ad, hogy újra van tipegő a háznál!

Zohra kedvenc helyén ült, a patakparti égerfa tövében, és miközben lábát a víz fölé lógatta, mézes lepényt evett. Miután befejezte, aprólékos gonddal lenyalogatta az ujjait, aztán körülnézett. Az erdő lombja az elmúlt hetekben megszínesedett, a patak vize apró, száraz leveleket sodort. A csipkebokor kusza ágain lángoló vörös bogyók kellették magukat, és közöttük lustán pihent néhány elkésett pillangó.

Itt az ősz, gondolta. Adam és Jakob most már hetek óta iskolába jár megint. Nehezen vallotta be magának, de amióta a két fiúval találkozott, egyre gyakrabban eszébe jutott, hogy vajon milyen lehet oda járni. Vajon mit csinálnak a gyerekek egy iskolában?, tűnődött. Szerette volna megkérdezni az anyját, hogy elmehetne-e ő is egyszer, de nem merte. Indraja hetek óta nem volt jó hangulatban, és ilyenkor nem volt érdemes a közelébe menni. Zohra nem tudta, mi a baja, csak azt látta, hogy szinte soha nem alszik, és állandóan újabb és újabb rejtélyes főzetek elkészítésében mesterkedik. Indraja legtöbbször késő éjszakáig a kunyhó előtti tűz mellett kuporgott, mogorván maga elé nézve, máskor meg szó nélkül elment valahová az éjszaka közepén, és csak pitymallatkor került elő fáradtan és karikás szemekkel. Korábban sem lehetett mintaanyának mondani, és talán az első éveket leszámítva soha nem nyújtott valódi érzelmi biztonságot kislányának, de most minden anyai feladatát elhanyagolta. Nem is foglalkozott vele, hogy a gyermeke mit eszik és mivel foglalja el magát egész nap. Zohra eleinte csavargással ütötte el az időt, de aztán az éhség rákényszerítette, hogy megkeresse magának a betevőt. Diót és mogyorót gyűjtött, bogyókat szedett, apró, fűszeres ízű körtét, és néhány hosszú, esős nap után nagy halom gombát zsákmányolt a fák sűrűjében. Ezekkel az éhét elverte ugyan, de fájón hiányoztak neki a megszokott finom ízek. Ha jó kedve volt, Indraja csodálatosan főzött, és Zohra szomorúan döbbent rá, hogy soha nem figyelt eléggé, amikor anyja az ebédet készítette. Az egyetlen étel, amit megtanult tőle, az lepény volt. A forróra hevített lapos köveken sütött kenyérfélét gyakran készítették el együtt, és ha már nagyon hiányoztak neki az igazi ételek, Zohra lepényt sütött magának, és különleges ínyencség gyanánt mézbe mártogatva ette meg. Néha anyjának is odakészített egyet a kunyhóban álló asztalra. Az másnapra rendre eltűnt, de Indraja soha nem mondta egy szóval sem, hogy értékelné az ajándékot. Valami baja van, gondolta a kislány, és eszébe jutott, hogy már nem sok lepény sütésére elég a liszt, ami van otthon.

Idáig jutott a gondolataiban, amikor léptek zaja hallatszott a fák közül, és a következő pillanatban Jakob bukkant fel a patak partján nyíló kis tisztáson. Nyár dereka óta nem látták egymást, és most mind a ketten kíváncsian vették szemügyre a másikat. Jakobot meglepte, hogy a kislány mennyire sovány és elhanyagolt lett. Csak sötéten hullámzó haja és zölden világító szeme volt a régi. A hűvös októberi idő dacára mezítláb volt, és ugyanazt a tarka szoknyát viselte, amiben nyáron látta.

– Szia, Zohra. Mit csinálsz itt?

– Ezt inkább nekem kellene kérdezni, nem? – mosolygott rá a lány. – Én itt lakom.

– Igazad van – jött zavarba a fiú. – Csak mégis meglepődtem, hogy itt találtalak. Sokszor megfordultam mostanában az erdőnek ebben a részében, és soha nem láttalak.

– Biztos pont másfelé jártam. Ennivalót kell gyűjteni – húzta fel a vállát Zohra. – De te mit kerestél annyiszor az erdőben?

– Semmit. Csak úgy kijöttem. Szeretek itt kint. A faluban túl sok az ember.

– És Adam nem szokott veled jönni? – kérdezte a kislány. Igyekezett úgy tenni, mintha nem érdekelné különösebben a válasz, de nem tudott elég jól alakoskodni, és Jakob észrevette a hangjában a sóvárgást. Ettől, maga sem tudta, miért, de rosszkedvű lett, és mogorván válaszolt.

– Adam soha nem jön ki. Felcsapott gyerekpásztornak, és egyfolytában Milianka mellett van. Ha meg nem, a többi fiúval bandázik a faluban.

Zohra tudta, hogy kicsoda Milianka. Bár anyjával kint az erdőn lakott, a fontosabb hírek hozzájuk is eljutottak, és Yolanda szerencsés szüléséről már másnap tudomást szereztek. De azon nagyon meglepődött, hogy a nagyszájú fiú leáll babázni, és meglepetése még a hír hallatán érzett szomorúságánál is nagyobb volt.

– Nehéz elképzelni Adamet egy kisbabával – szólalt meg végül.

– Tényleg furcsa – bólintott Jakob. – Eleinte anyáék is csodálkoztak rajta, de már megszokták, azt hiszem. És Milianka is nagyon szereti Adamet, mindig megnyugszik, ha ő ringatja.

– És téged nem érdekel a baba? – kérdezte Zohra kíváncsian.

– Szívesen megölelem, mert tényleg aranyos, de őszintén szólva, szerintem nem túl izgalmas dolog egy kisbaba dajkálása. Én inkább apának segítek. Le kellett szüretelni a szőlőt. Persze ebben majdnem az egész falu részt vett, de akkor is, mi ketten voltunk azok, akik napokon keresztül kora hajnaltól késő éjjelig dolgoztunk azon, hogy hordókba kerüljön az újbor.

– Akkor nem is jártál iskolába?

– Ősz elején még nem, de apa most már visszaküldött. Azt mondta, nélkülem is boldogul. Új tanítónő van, Prudencia kisasszony. Nagyon kedves. De miért kérdezed? Nyáron úgy tűnt, téged egyáltalán nem érdekel az iskola.

Zohra nem számított rá, hogy a fiú ennyire emlékszik majd a nyári találkozásra, és fejére olvassa akkori mondatait. Zavarba jött, nem tudta, mit feleljen. Lesütötte a szemét, és megrántotta a vállát, aztán a patakparti fűszálakat kezdte piszkálni meztelen lábujjaival. Jakob megsajnálta a lányt, aki most hirtelen nagyon magányosnak és sebezhetőnek látszott.

– Miért nem jössz el, és nézed meg magadnak? Sokan vannak, akik most kezdtek el járni. Prudencia kisasszony nem bánja. Azt mondja, már egy tanulással töltött nap is több, mint a semmi.

Zohra megrázta lehorgasztott fejét.

– Anyám úgysem engedne el.

– Megkérdezted már?

– Nem, de most úgysem lehet.

– Miért nem?

– Mostanában valamiért mindig rossz kedve van, és ha nagy ritkán haza is jön, akkor sem lehet hozzászólni – nézett a fiúra Zohra szomorúan.

– Mióta van ez így?

– Már nyáron elkezdődött, de eleinte még nem volt ilyen rossz. Most már hetek óta alig látom, és ha itthon van, akkor sem velem foglalkozik.

– Akkor ki törődik veled? – kérdezte Jakob döbbenten.

– Senki. De ne aggódj, boldogulok. Gyűjtök bogyókat az erdőn, meg sok fát, hogy lehessen tüzet rakni. És tudok lepényt sütni, most is azt ettem, mézes lepényt – mosolyodott el halványan. – Csak a liszt kezd elfogyni, és nem tudom, hogy akkor mi lesz – nézett fel a fiúra. – De látod, még ha anya el is engedne az iskolába, akkor sem mehetnék, mert ki gyűjtene akkor helyettem ennivalót? Enni pedig kell, mert nagyon fáj az ember hasa, ha üres.

Jakob összeszorult szívvel hallgatta a kislányt. Ő maga hírből sem ismerte az éhezést, szerencsés helyre született. Meliton sokat dolgozott, de jómódú ember volt, sokszor még hús is került az asztalukra. De nem is az döbbentette meg, hogy Zohrának meg kell dolgoznia a napi betevőért. Azt érezte elviselhetetlen igazságtalanságnak, hogy kislány létére nincs, aki törődjön vele, gondoskodjon róla. Nem tudta volna megmagyarázni, hogy miért, de homályosan érezte, hogy ez nincs rendjén, hogy az elhagyatottság nagyobb sebeket ejt, mint a hideg vagy a mardosó éhség. De mit tehetnék?, futott át a fején. Meg kell beszélni anyával. Ő majd segít! Biztos volt benne, hogy Yolanda nem fogja hagyni, hogy egy gyerek magányosan éhezzen a közelében. De addig is, tenni kell valamit! Elviselhetetlennek érezte a gondolatát annak, hogy most elmenjen, és itt hagyja Zohrát anélkül, hogy tett volna érte valamit.

– Nem kéred az uzsonnámat? – szólalt meg végül. – Van egy almám, meg egy nagy túrós bélesem. Anya adta, de én ebédeltem is, igazán nem vagyok éhes.

– Hiszen én is ettem. Most fejeztem be a mézes lepényt, mielőtt találkoztunk.

– Akkor tedd el magadnak vacsorára. Teli hassal jobban alszik az ember.

– Köszönöm – mosolygott Zohra szomorkásan a fiúra. – Kedves tőled, hogy nekem adod.

– Ugyan már. Te is kedves voltál hozzánk, pedig akkor még nem is ismertük egymást. Anya nagyon örült a barna vászonnak, apának már meg is varrta az inget belőle, most az enyémet készíti.

– Igazán? Ennek a hírnek talán még anya is örülne. Majd megpróbálom elmondani neki, hátha jobb kedvre derül.

– De mi baja lehet?

– Nem tudom. Nem mond semmit. Ha nincs jól, nem is szól hozzám, egyszerűen úgy viselkedik, mintha ott sem lennék. Máskor is volt már ilyen, de még soha nem tartott ennyi ideig, és régen azért, még ha rosszkedve is volt, elvégezte a dolgát, adott nekem enni, meg ilyenek. Most mintha észre sem venné, hogy létezem, de magáról sem gondoskodik. Én szoktam neki az asztalra tenni valami kis ennivalót.

– Talán beteg – fogalmazódott meg Jakob fejében a gondolat.

– Nem tudom. Nem köhög vagy lázas, járni is tud, nem látszik, hogy nagy fájdalmai lennének. Inkább közönyösnek látom, mint akit már semmi nem érdekel. De közben ez sem igaz, mert időnként napokon keresztül új főzeteket készít. Olyankor inkább aggodalmasnak látszik. Máskor meg elmegy az éjszaka közepén, nem tudom, hová.

– És nem kérdezed meg?

– Nem merem – rázta meg a fejét a kislány. – Ha rossz a kedve, nem jó a társaságát keresni, mert gonosz dolgokat mond.

– Miket?

– Hogy csak bajnak vagyok a világra, meg hasonlókat.

Jakob nem tudta, mit is mondhatna erre. Mély részvéttel nézett a kislányra, de az kerülte a tekintetét. A hangyák vonulását bámulta látszólag elmélyülten, és mintha meg sem hallotta volna, amikor a fiú nagy sokára megszólalt.

– Nincs kedved eljönni hozzánk vacsorázni? Anya biztosan nem bánná.

Mivel a kislány nem felelt, Jakob megismételte a kérdést.

– Nem jössz el hozzánk? Adam is ott lesz. Meg Milianka. És persze a szüleim, de tőlük nem kell félni, rendes emberek. És kaphatnál meleg vacsorát.

– Hiszen már adtál nekem vacsorát – suttogta Zohra halkan.

– Azt elrakhatod holnap reggelire is. Na, igazán, gyere be velem – biztatta a fú egyre nagyobb hévvel. – Meglátod, jó lesz! Azt mondtad, anyád úgysem foglalkozik azzal, hogy mit csinálsz.

– Ez igaz – sóhajtott a kislány szomorúan. – Azt hiszem, ha örökre eltűnnék, azt sem venné észre.

– Akkor gyere. Menjünk.

– Hát jó – bólintott Zohra, és nehézkesen feltápászkodott a fa tövéből.

Együtt indultak el az erdőből kivezető ösvényen. Jakobnak erővel kellett visszafognia magát, legszívesebben előrenyargalt volna, hogy Yolandának szóljon a kislány érkezéséről, de tudta, hogy ez nem lenne jó ötlet. Így aztán a tőle telhető legnagyobb türelemmel lépkedett Zohra mellett, és megpróbálta különféle hétköznapi témákkal szóval tartani. Attól kezdve azonban, hogy meglátták a falu első házait, Zohrából egy szót sem lehetett kihúzni, járása is meglassult, egyre apróbbakat lépett, és végül segélykérően Jakobra pillantott.

– Biztosan jó ötlet ez?

– Biztosan – válaszolta a fiú eltökélten. – Ne félj, már nincs messze, mindjárt ott vagyunk.

– Jó – sóhajtott a kislány. – Remélem, tudod, mit csinálsz.

– Ne aggódj! Bízz bennem. Mindenki örülni fog neked.

Zohra hitte is, nem is Jakob szavait, de már nem volt mit tenni. Rábízta magát a fiúra, és engedelmesen ment mellette, amíg csak oda nem értek a házuk kapuja elé. Ott Jakob megállt egy pillanatra, biztatóan rámosolygott a kislányra, majd belépett a kertbe, és Zohrát a kezénél fogva maga után húzva nagy lendülettel benyitott a pitvarból nyíló konyhába. Anyja felnézett az ajtó nyikordulására, és meglepetten pillantott a váratlan vendégre. Éppen a vacsora elkészítésével foglalatoskodott, és az alacsony mennyezetű helyiségben nyálcsordítóan finom illatok szálltak. A kislánynak akaratlanul is megkordult a gyomra, amikor megérezte a fövő leves szagát. Yolanda rámosolygott, mintha mi sem lenne természetesebb, mint hogy fia egy éhenkórász vendéggel állít haza, és megszólalt.

– Te vagy Zohra, ha jól gondolom. Még meg sem köszöntem neked, hogy helyrehoztad a hibát, amit a fiaim elkövettek. El tudom képzelni, mennyire kétségbe voltak esve! Gyönyörű barnára festetted a vásznat, amit szőttem. Nagyon szép lett, köszönöm, hogy segítettél a fiúknak.

Zohra szívén óriási megkönnyebbülés futott át, és hálásan elmosolyodott.

– Nagyon szívesen tettem. Örülök, ha tetszett a színe.

– Én meg annak örülök, hogy végre megismerhettelek. Jakob mesélt már rólad.

– Biztos voltam benne, hogy nem fogsz megharagudni, mert elhívtam Zohrát hozzánk – szólt közbe a fiú. – Az ő anyukája most nincs jól, keveset tud foglalkozni vele, ezért eléggé egyedül érzi magát.

A kislány megkönnyebbülten nézett a fiúra. Örült neki, hogy nem mondott többet az anyja állapotáról. Nem akarta, hogy Yolanda túlságosan szánakozzon rajta, de az asszony megértette fia ki nem mondott szavait is, és megcsóválta a fejét.

– Hát, ha így áll a helyzet, annál jobb, hogy magával hozott téged. Mossatok kezet! Hamarosan eszünk. Jakob, szólj Adamnek és apának is, jöjjenek ők is. De ne kiabálj, Milianka alszik benn a szobában. Te meg, kislányom, kézmosás után gyere, és segíts megteríteni az asztalt.

Zohra készségesen bólintott. Örült neki, hogy visszamehet majd a meleg konyhába Yolanda mellé. Tartott Melitontól, egy kicsit az Adammel való találkozástól is, és az asszony jelenléte megnyugtatóan hatott rá. Szükség is volt rá, hogy összeszedje magát, mert a fiúk apja nemsokára be is nyitott az ajtón, és amikor meglátta a kislányt, kérdő pillantást vetett a feleségére. Ő észrevette a gyerek zavarát, ezért mellé állt, átkarolta a vállát, és úgy mutatta be férjének.

– Ő Zohra. Neki köszönheted a rajtad lévő ing szép barna színét. Jakob elhívta hozzánk vacsorázni, aminek nagyon örültem, mert így végre megismerhettem.

– Értem – bólintott a férfi, és a kislányra mosolygott. – Isten hozott az asztalunknál.

Jakob, aki csak most ért vissza a kézmosásból, és Adammel a nyomában ebben a percben lépett be a konyhába, megnyugodva hallotta apja barátságos szavait. Ha a szülei ilyen kedvesen fogadták Zohrát, az öccse sem fog akadékoskodni, gondolta, aminek örült, mert korábban egy kicsit tartott tőle, hogy Adam nyári faragatlansága nem múlt el nyom nélkül. De nem volt miért aggódnia. Adam, bár kétségtelenül nagyon meglepődött azon, hogy Zohrát ott találta, nem mondott egy rossz szót sem. Köszönt a kislánynak, aztán letelepedett a megszokott helyére, a fal mellett álló padra az asztal mellé. Yolanda feltálalta a vacsorát, és teleszedte a tányérokat.

– Egyél, Zohra! Remélem, ízleni fog – mondta kedvesen.

– Nagyon finom – suttogta a kislány megilletődötten. – Régen nem ettem már ilyen jót.

– Az pedig nagy dolog, ha te ezt mondod, mert tudom, hogy édesanyád remekül főz – válaszolta az asszony komolyan.

– Honnan tudja? – kérdezte Zohra csodálkozva.

– Ismertem Indraját még lány korában – felelte Yolanda, nem is sejtve, hogy egyszerű kijelentésével milyen meglepetést szerez a gyerekeknek. – Akkoriban nem volt olyan ünnep a faluban, ahol ne kerültek volna az asztalra Indraja híres töltött lepényei. Hagymás lepény, húsos lepény, és még sorolhatnám!

– Most már nem szokott a faluünnepekre járni – szólalt meg Adam.

– Vajon miért nem? – vetette fel Jakob, és kérdőn nézett az anyjára.

– Ez az ő dolga – mondta Meliton. – Senki nem tudja, miért alakult így az élete, de nincs is közünk hozzá. Kiköltözött az erdőbe, már több, mint tizenöt éve, és azóta kerüli az embereket.

Zohra visszafojtott lélegzettel hallgatta a beszélgetést. Fogalma sem volt róla, hogy édesanyja valaha a faluban élt, éppen úgy, mint Jakob családja. Hihetetlennek tűnt még a gondolat is, hogy Indraja valaha részt vett a falusi mulatságokban. Hirtelen rettenetesen megfájdult a szíve, belesajdult a vágyakozás egy másik élet után. Egy olyan élet után, ahol barátok és ismerősök veszik körül, ahol talán még anyjának is van számára mosolya, egy olyan élet után, ami nem adatott meg neki most itt a földön. Összeszorított ajakkal, némán sóhajtott. Nem akarta, hogy a többiek meglássák a szomorúságát. Tekintetét a tányérjára szegezte, és erővel kényszerítette magát, hogy folytassa az evést. Gépiesen kanalazta az ételt, de már nem érezte a leves ízét, azon gondolkodott, milyen kifogással tudna a lehető leghamarabb felállni az asztaltól. A többiek közben vidáman beszélgettek, de az ő szomorúságát ez is csak tovább mélyítette. Mi értelme volt annak, hogy egyszer belekóstolhatott ebbe a családi idillbe, ha máskor soha még csak hasonló sem lehet az osztályrésze? A hideg kunyhóban elköltött szegényes vacsoráira gondolt, a hosszú, magányos estékre, amikor hiába várta, hogy felhangozzanak anyja léptei közeledőben. Sötét gondolatai lehúzták, egyre mélyebbre horgasztotta a fejét, olyannyira, hogy egy idő után Yolandának is feltűnt, hogy valami nincs rendjén.

– Mi a baj, Zohra?

– Semmi – rázta meg a fejét a kislány, és hősiesen elmosolyodott. – Csak az evésre figyeltem – próbálta kimagyarázni magát.

– Biztos?

– Igen. Minden rendben. Nagyon finom volt a vacsora, köszönöm szépen. De most már mennem kell, mert teljesen besötétedik, mire hazaérek.

– Jakob, Adam, kísérjétek el Zohrát, ne mászkáljon egyedül a sötétben! – szólította fel Meliton a fiait.

– Nem kell, igazán. Megszoktam, hogy egyedül járok, és ismerem az erdőt – tiltakozott a kislány, de hiába. A férfi nem fogadott el ellenvetést.

– Elhiszem, de akkor is örülnék, ha most a fiúk veled mennének. Fél óra alatt megjárják, legalább lemozogják a vacsorát.

Yolanda is helyeslően bólintott, és még hozzáfűzte:

– És gyere el máskor is, kislányom. Itt mindig akad számodra egy tányér meleg étel.

Zohra hálás volt kedvességéért, de biztos volt benne, hogy soha többé nem jön el, hiába hívják látható szeretettel. Túl fájdalmas volt belelátni egy szerető család életébe. Az együtt elköltött vacsora kegyetlenül szembesítette azzal, milyen sivár és magányos is az élete.

A hazafelé vezető úton sem sok szó esett. A két fiú ugyan próbált vele beszélgetni, de ő csak kurtán válaszolt, alig várta, hogy végre elköszönhessenek egymástól. Rettenetesen fáradtnak érezte magát. Jakob érezte, hogy a kislány rosszkedvű, de nem jött rá, mi lehet az oka a szomorúságának, és ez nagyon zavarta. Rossz érzéssel töltötte el az a gondolat is, hogy most visszafordulnak majd Adammel, és magára hagyják Zohrát az erdőben. Nagyon megörült hát, amikor fényt láttak a kunyhó előtt, és ott találták Indraját a tűz mellett.

– Jó estét! – köszönt illedelmesen az asszonynak. – Hazakísértük Zohrát, mert meghívtuk magunkhoz vacsorázni. Édesanyám meg szerette volna köszönni neki, hogy olyan szépen helyrehozta a festést, amit mi elrontottunk. – Ez ugyan nem volt teljesen igaz, de Jakob úgy érezte, jobban hangzik, hogy Zohra egy felnőtt meghívására ment a faluba.

A kislány szorongva nézett az anyjára. Biztos volt benne, hogy lesz néhány kellemetlen megjegyzése a távolmaradásával kapcsolatban, de legnagyobb örömére Indraja nem mondott egy rossz szót sem. Lehet, hogy az idegenek előtt nem akart jelenetet csinálni, de az is lehet, hogy valóban nagy hatást gyakorolt rá az elismerés, amit lánya egy falubeli asszonytól kapott.

– Rendben van – bólintott alig észrevehetően.

– Akkor mi megyünk is – búcsúztak a fiúk sietősen. Mi tagadás, szerettek volna minél gyorsabban elmenekülni a félelmetes hírű asszony közeléből. – Szia, Zohra. Köszönjük még egyszer, az ég áldjon! Remélem, hamarosan találkozunk – fűzte még hozzá Jakob, és a következő percben a két fiú már el is tűnt az erdőbe vesző ösvényen.

A kislány aggodalmasan nézett az anyjára. Most kicsit jobban nézett ki, mint az elmúlt hetekben. Talán lehetne beszélni vele, gondolta, de nem tudta, hogyan hozakodjon elő a mondanivalójával. Szerette volna megkérdezni, hogy honnan szerezhetnének lisztet, mert már nagyon megfogyatkozott. Mégsem ezzel kezdte, bár komolyan nyugtalanította, hogy mi lesz akkor, ha teljesen kiürül a lisztesláda. De egy másik kérdés ebben a pillanatban még fontosabbnak látszott, és félt attól, hogy mind a kettő megbeszélésére már nem lesz lehetősége. Sokáig gyűjtögette a bátorságot, és végül megszólalt.

– Anya. Járhatnék én is iskolába?

Indraja nem válaszolt. Némán állt a ropogó tűz mellett, ami táncoló meleg fénybe vonta éles arcvonásait. Messze elnézett, valahová a sötétségen is túlra, és nem lehetett rajta látni, hogy mire gondol. Zohra mellette állt, és visszafojtott lélegzettel figyelte. Nem volt benne biztos, hogy anyja egyáltalán meghallotta a kérdését, de nem mert másodszor is nekiveselkedni. Csüggedten lehorgasztotta a fejét, halkan sóhajtott, de úgy látszik, Indraja mégis csak figyelt rá, mert most felcsattant.

– Szeretném tudni, hogy miért sóhajtozol, te lány. Talán mondtam én, hogy nem mehetsz?

Zohra az első pillanatban fel sem fogta, hogy ez mit jelent. Nem mert hinni a saját fülének. Zavarodottan nézett anyjára, aztán suttogva, mint aki nem akarja elkiabálni a szerencséjét, megkérdezte.

– Akkor elmehetek? Elengedsz?

Indraja mogorván bólintott.

– El.

– Köszönöm, anya – ragyogott fel az arca. – Nagyon köszönöm.

Az asszony kurtán biccentett egyet, majd kis hallgatás után megjegyezte:

– Azt mondják, új tanítónő van, Prudencia kisasszony. Remélem ér annyit, mint a régi tanító úr. Engem még ő tanított annak idején.

Zohra kerekre nyílt szemekkel, ámulva hallgatta az anyját. Azon nem csodálkozott, hogy hallott már Prudencia kisasszony érkezéséről, Indraja valamilyen rejtélyes forrásból mindig tudta a dolgokat. A gyerekkoráról viszont soha nem mesélt eddig neki. Ezen az estén meghökkentő módon már másodszor került elő az a különös tény, hogy az anyja korábban a faluban élt, és ezek szerint még iskolába is járt, éppen úgy, mint a többi gyerek. De mi történt azután? Hová lett a családja? És főleg miért költözött ki az erdőbe egyedül? Zohra fejében a másodperc törtrésze alatt végigfutottak ezek a kérdések, de hiába reménykedett benne, hogy most megtud valamit, az anyja nem mondott többet. Úgy tűnt, a maga részéről befejezettnek tekintette a beszélgetést. Ott hagyta a kislányt, és a kunyhó tövében felhalmozott rőzsehalomhoz lépett egy kis tűzrevalóért. Zohra jó darabig várt, de hiába. Anyja nem szólt többé hozzá.

Egy idő után feladta a hiábavaló reménykedést, bement a kunyhóba, lefeküdt és aludni próbált. Már majdnem elnyomta az álom, amikor valamilyen ismeretlen ének riasztotta fel. Óvatosan a házikó ajtajához lépett, és kilesett rajta. A vaksötét éjszakában az alig pislákoló parázs halvány fényében anyját látta, amint szemét az éjszakai égboltra szegezve egy szívszorítóan szomorú dallamot énekel. Annyira szép volt a hangja, és olyan megindító a bánata, hogy Zohra nem tudott ellenállni a hívásának, odalépett mellé, és némán megállt mellette.

Anyja rengeteget énekelt, de ezt a dalt még soha nem hallotta tőle. A szövegét nem értette, de szíven ütötte a belőle áradó reményvesztettség, és amikor Indraja elhallgatott, aggódva megkérdezte.

– Anya, jól vagy? Miről énekeltél?

Az asszony szomorkásan ránézett, aztán sóhajtott egy mélyet, és alig észrevehetően megrázta a fejét.

– Hogy miről? Ez egy régi ének volt arról, a hogy sorsát senki nem kerülheti el.

– De mi a sors? – nézett rá Zohra összeszoruló szívvel.

– Az út, amit járnod kell, és ami megadatott neked.

– És honnan tudja az ember, hogy mi a sorsa?

– Megkerülhetetlenül rájön idővel.

– Te már tudod a tiédet?

– Ó, igen. Már jó ideje tudom. Fájdalommal és szenvedéssel van kikövezve az utam, amin eljuthatok az igazi célomhoz, a saját szívem közepébe.

– Mindenkinek a saját szívét kell megtalálni?

– Nem. Van, akinek magát hátrahagyva a másik ember elé kell kiállnia.

– És nekem mit kell tennem? – kérdezte Zohra izgalomtól elcsukló hangon.

– Tanulnod kell, hogy tanítóvá válhass.

– Az könnyebb, mint a tiéd?

– Mindenkinek a magáé nehéz.

– És ezért mondtad, hogy elmehetek az iskolába?

– Igen – bólintott az asszony. – Ha az embert megszólítja a sorsa, mennie kell.

– De amit az előbb énekeltél, annyira szomorúnak hangzott. A sorsunk mindig csak a szomorúság?

– Nem – rázta meg a fejét az asszony. – Rossz sorsunk sokszor nehéz tapasztalatokon keresztül formál minket, de még az sem csupa szomorúság. Ám meglátni az örömöt abban, ami nehéz, az igazi művészet.

– Te látod a te sorsod örömét?

– Jobb napokon igen. Boldog vagyok az erdei magányban, büszkén készítem az elixíreket, és emelt fővel végzem gyógyító munkámat, pedig sokan kígyót-békát kiabálnak rám. Máskor meg letaglóz a bennem lévő pincemély elhagyatottság.

– De én itt vagyok veled, anya – szólalt meg Zohra félszegen. – Nem vagy egyedül.

Az asszony ránézett a kislányra. Mintha csak most döbbent volna rá, hogy ki áll mellette. Egy pillanatig úgy tűnt, mindjárt felcsattan, és ráripakodik, de aztán csak sóhajtott, és megrázta a fejét.

– Eredj vissza és feküdj le! – mondta végül csendesen. – A tanítás korán kezdődik az iskolában. Ha tényleg oda akarsz menni, jókor fel kell kelned.

Zohra némán bólintott, és engedelmesen elindult a kunyhó felé. Össze volt zavarodva a hallottaktól, és tele volt a feje kérdésekkel, de a szívében lángra gyúlt az öröm. Holnap iskolába megy!

3.

Másnap reggel még alig pirkadt, amikor már kivetette az ágy. Az izgalomtól nem tudott aludni. Meg akarta kérdezni az anyját, hogy mikor kell elindulnia, hogy időben odaérjen, de Indraja ágya már üres volt, úgy látszik, az asszony még nála is hamarabb felkelt. Egy darabig téblábolt a kunyhó előtt, hátha előkerül az anyja, de aztán úgy döntött, hogy nem vár tovább. Tőle telhetően rendbe szedte magát, még meg is fésülködött. Először meg akarta enni reggelire a Jakobtól kapott túrós bélest meg az almát, de rövid tűnődés után inkább visszacsomagolta a kis batyut, amit a fiú adott neki. Jó lesz ebédre – ha az iskolában tölti a délelőttöt, nem tud ennivalót szerezni magának. Bár Indraja előző este összeszedettebb és kedvesebb volt, mint hetek óta bármikor, Zohrát az elmúlt hetek tapasztalatai megtanították arra, hogy nem bízhat abban, hogy anyja gondoskodik róla. Ez azonban nem szegte kedvét, tele volt a szíve várakozással. A jövő rózsásabbnak és kecsegtetőbbnek látszott, mint hetek óta bármikor. Halkan becsukta maga mögött a kis ház ajtaját, és kezében az ebédjét rejtő batyut lóbálva sietve elindult a falu felé vezető ösvényen.

Jakob és Adam szokás szerint együtt indultak el az iskolába. Útközben Adam arról faggatta bátyját, hogy vajon a hold a nagyobb, vagy a csillagok.

– Sokkal nagyobb a hold! – bizonykodott.

– Nagyobbnak látszik – válaszolta Jakob –, de csak azért, mert sokkalta közelebb van hozzánk.

– Mennyivel közelebb?

– Nem tudnám megmondani, de a hold a mi világunk része, egy csillag meg távoli, idegen világ.

– Akkor mondhatjuk azt, hogy az már a másvilág? – kérdezte Adam, és felnevetett. – Lehet, hogy oda kerülünk a halálunk után?

– Előfordulhat – bólintott a bátyja.

– És mitől függ, hogy melyik csillagra jutunk? Egyáltalán, szerinted minden csillag egy külön világ?

– Én úgy képzelem, igen. Szerintem nem is hasonlítanak egymásra – válaszolta Jakob tűnődve. – De azt nem tudom, hogy dől el, hogy ki hová kerül.

– Vajon bejárhatnánk őket? Úgy megnézném egyszer – szólalt meg Adam sóvárogva. – Még most, amíg élek, és mindenkinek el tudom mesélni, mit láttam ott.

– Te telhetetlen világcsavargó! Én nem vágyódom el. Elég nekem az itteni erdő – jelentette ki Jakob fensőbbségesen.

– Úgyis tudom, hogy miért járod állandóan az erdőt – szúrt vissza Adam. – Zohra miatt. Amióta nyáron megismerkedtünk vele, állandóan róla beszélsz.

– Nem is igaz! – vágott vissza Jakob.

– Jó, tényleg nem beszélsz annyit róla, de állandóan rá gondolsz. Tudom, mert ismerlek! Pedig annyira nem is nagy szám az a lány. És boszorkány az anyja, ááá!

– Adam, sületlenségeket beszélsz. Boszorkányok nincsenek. Indraja füvesasszony, gyógyító. Legföljebb vajákosnak mondhatod, de még az sem boszorkány, csak ismeri és használja a növények gyógyító erejét.

– Te talán nem hallod, miket beszélnek róla? – nézett rá a kisebbik fiú elkerekedő szemmel. – Látja a jövőt. Jenne azt mondta, az ő nagypapájának megjósolta a halálát. Meg azt is, hogy rossz lesz a termés. És Lukrécia meg azt mondta, Indraja szelet tud kavarni az énekével.

– Adam, nehogy már elhidd ezt a sok sületlenséget! Kérdezd meg inkább anyát és apát. Tegnap este anya azt mondta Zohrának, hogy az anyukája hagymás lepénye híres volt a faluünnepen. Gondolod, hogy az emberek megették volna egy boszorkány főztjét?

– Talán akkor még nem volt boszorkány – válaszolta Adam bizonytalanul. – Talán csak később lett varázsereje.

– Persze, ott találta éjfélkor a keresztútnál, mi? – nevetett fel Jakob. – Te is tudod, hogy ez butaság.

– Mindegy – rántotta meg a vállát a fiú. – És ettől még igaz az, hogy te egyfolytában Zohrára gondolsz.

Jakob nem válaszolt. Nem akarta letagadni a nyilvánvalót, de unta már, hogy Adam ezen lovagol.

– Mit gondolsz, ma hányan lesznek ott az iskolában? – kérdezte meg inkább, hogy elterelje a szót.

– Jenne és Oscar biztos itt lesz. És Abigail, Sara és Megan, és Lukrécia, meg a Vender testvérek – állt rá a fiú engedelmesen a bátyja által felkínált ösvényre. – És talán Aaron is, bár ő azt mondta, még segítenie kell az apjának a tető megjavításában.

– Remélem, el tud jönni – mondta Jakob, aki jól tudta, hogy Aaron Adam szívbéli jó barátja. – De ha ő nem lesz itt, akkor is leszünk elegen a játékhoz.

– Nem tanulást akartál mondani? – kérdezett vissza az öccse.

– De igen, csak tudom, hogy te a szüneteket szereted a legjobban – válaszolta Jakob, és békülékenyen rámosolygott.

Időközben odaértek az iskolához. Bekopogtak az ajtón, aztán beléptek a tanterembe. Körülnézve látták, hogy mindenki ott van már. Prudencia kisasszony valószínűleg nem sokkal előttük érkezett, mert éppen most akasztotta fel a kabátját a fogasra.

– Jó reggelt, kisasszony! – köszöntötték udvariasan.

– Jó reggelt, fiúk. Üljetek le. Ha már ti is itt vagytok, kezdhetjük a tanulást.

A testvérek sietve elhelyezkedtek a megszokott helyükön. Adam Aaron mellé ült a második padba, Jakob pedig a leghátsó sorba, a nagyobb gyerekek közé. A tanítónő kiosztotta a feladatokat, aztán az olvasást gyakorolta a legelső padban ülő legkisebbekkel. Mindenki tőle telhetően szorgalmasan dolgozott. Nem volt teljes a csend, de a tanulással járó megszokott neszek halk zsongássá álltak össze, és békésen lebegtek a terem felett. Egyszer csak bátortalan kopogás zavarta meg az órát. Prudencia kisasszony csengő hangon kiszólt.

– Szabad! – majd, hogy senki nem nyitott be, az ajtóhoz lépett. Tarka szoknyás tízéves forma kislányt látott, aki hosszú fekete haja alól bizalommal nézett rá világító zöld szemeivel. – Szia, kislány. Hát, te ki vagy, és mit szeretnél?

– Zohrának hívnak és iskolába szeretnék járni, ha szabad. Jakob azt mondta, én is eljöhetek – válaszolta a kislány elfogódottan.

– Értem – bólintott a tanárnő. – Jakobnak igaza volt, ebbe az iskolába minden gyerek járhat. Akkor hát, gyere be. Én Prudencia kisasszony vagyok, a tanítónő. Ülj le ide az első padba, és mondd el nekem, eddig mit tanultál. Ti meg folytassátok a megkezdett feladatotokat – nézett a többiekre, akik összesúgtak egymással, és izegni-mozogni kezdtek a helyükön. – Hamarosan uzsonnaszünet lesz, majd akkor megismerkedhettek ti is Zohrával – mosolygott vissza a kislányra.

Zohra bátortalanul körülnézett, és felderült az arca, amikor megpillantotta Jakobot, aki a hátsó padból biztatóan intett neki. Gyorsan leült, és figyelmesen Prudencia kisasszonyra szegezte a tekintetét.

– Mondd el nekem, Zohra, honnan jöttél – kérte a kisasszony. – Nem itt laksz Hora-Morán, ugye? Én csak tavasszal költöztem ide, de azt hiszem, ennyi idő alatt már találkoznunk kellett volna, ha te is itt élnél.

– Kint lakunk az erdőn anyukámmal – válaszolta a kislány lesütött szemmel. – De nincs messze a kunyhónk, mindennap el tudok jönni – tette hozzá gyorsan, Prudencia kisasszony meglepett pillantását látva.

– Annak örülni fogok! – válaszolta ő, és melegen Zohrára mosolygott. – Most már csak azt mondd meg nekem, hogy jártál-e korábban iskolába!

– Nem – rázta meg a fejét a kislány. – De anya megtanított olvasni, meg számolni is egy kicsit. Meg tudok énekelni – tette hozzá, de aztán zavartan elhallgatott. Nem volt benne biztos, hogy az éneklés iskolai tanuláshoz tartozó dolog-e, de Prudencia kisasszonynak úgy látszott, hogy tetszett, amit hall, mert megsimogatta a fejét.

– Majd megmutatod nekem, hogy milyen dalokat ismersz?

Ha anyjának jó kedve volt, állandóan dalolt, így Zohra születésétől kezdve a hangok világában élt. Rengeteg éneket tudott kívülről, bár a legtöbbnek nem értette a szövegét, mert valamilyen régi, ismeretlen nyelven íródtak. Kicsit elbizonytalanodott hát, mert nem tudta, melyiket kellene a tanító kisasszonynak elénekelni, de azért bólintott, és azt suttogta.

– Hát persze.

– Akkor most azt mutasd meg nekem, hogy mennyire tudsz olvasni. Látom, hogy nem hoztál magaddal olvasókönyvet, úgyhogy fogd az enyémet, és kezdd el, mondjuk innen – lapozott a könyv közepére, és óvatos mozdulattal a kislány előtt álló asztalra fektette.

Zohra engedelmesen olvasni kezdett. Nem volt gyakorlott olvasó, de nem okozott neki kihívást a szöveg. Prudencia kisasszony néhány lappal hátrébb lapozott, és azt kérte, onnan is olvasson neki egy keveset. Aztán számolási feladatokat adott neki, és amíg azt elvégezte, ő körbejárt a teremben, és leellenőrizte a többiek munkáját. Végül visszatért Zohrához, és megnézte, hogyan boldogult.

– Nagyon ügyes vagy – mosolygott rá. – Ülj át egy paddal hátrébb, kérlek. Olyan feladatokat fogsz kapni, mint az a két fiú, aki ott ül. Ismered őket? – mutatott Adamra és Aaronra.

– Adamet igen – bólintott a kislány.

– Kezdetnek nem rossz! Ezek szerint ismered az osztály egyik középpontját. Adam mindig ott van a dolgok sűrűjében. A másik fiú Aaron, ő is nagyon életrevaló. Biztos vagyok benne, hogy mellettük soha nem fogsz unatkozni. Remélem, jó barátok lesztek!

Zohra aggodalmas tekintettel nézte, mit szól majd Adam ahhoz, hogy a tanítónő melléjük ültette őt. Bár előző este a szülei jelenlétében kedves volt hozzá, még élénken emlékezett rá, milyen volt akkor, amikor megismerkedtek. Persze akkor nagyon ideges volt az anyukája miatt, próbálta magában mentegetni a fiút. Bocsánatkérő mosollyal ült hát le mellé a második padba, és megpróbálta a lehető legkisebbre összehúzni magát. Adam tényleg némi ellenérzéssel figyelte érkezését. Aaron viszont látható érdeklődéssel fordult Zohra felé, odahajolt hozzá, és suttogva megkérdezte.

– Te tényleg kint laksz az erdőben? Ez nagyon izgalmas lehet!

Aaron elismerő pillantásai nagy hatást gyakoroltak Adamre. Eddig nem gondolta volna, hogy Zohrával hencegni is lehet, de most hirtelen rádöbbent, hogy ez a helyzet.

– Kint lakik bizony, én azt is tudom, hogy hol, mert én már nyár óta ismerem, igaz, Zohra?

A kislány meglepetten figyelte ezt a pálfordulást, de örült neki, ezért hálás mosollyal válaszolt.

– Igen, mi már nyáron megismerkedtünk Adammel és Jakobbal. Tegnap is náluk vacsoráztam.

– Hű de jó nekik! – szakadt ki Aaronból az elismerés. – Eljössz majd hozzánk is?

Zohra pirulva bólintott. Nem mert hangosan válaszolni, mert félt Prudencia kisasszony rosszalló pillantásától, aki megértően, de azért kicsit fejcsóválva figyelte az ismerkedést.

Indraja nyugtalan szívvel hagyta maga mögött az otthonát. Régóta nem járt a faluban, pedig volt idő, amikor minden szombaton elment a heti vásárba, hogy a gyógynövényes főzeteit és kencéit árusítsa. Most viszont már hónapok óta ki sem dugta az orrát az erdőből. Mióta meghallotta, hogy Samuel hazaköltözött, nem merészkedett emberek közé, teljesen magába zárkózott. Félt a vele való találkozástól, és úgy gondolta, hogy akinek szüksége van rá, az erdőben is megtalálja, de az igazság az volt, hogy nem sokan keresték. Rá kellett döbbennie, hogy valójában nem hiányzik senkinek, és ez mély megbántottsággal töltötte el. Úgy érezte, még saját lánya is kerülni igyekszik, nem gondolt bele, hogy Zohra még csak tízéves, és neki kellene gondoskodnia róla. Heteken át egyre mélyebbre süllyedt az önsajnálat mocsarába, de az előző este valahogy átfordította benne a dolgokat. Talán az októberi újhold indította el a változást, de az igazi fordulat, ő is tudta, akkor következett el, amikor meghallotta, hogy Jakobék vendégül látták a kislányát. Indraja összerándult, amikor arra gondolt, hogy biztosan meglátták rajta az elhagyatottságot. Yolandát már lány korában is vetélytársának érezte. Az, hogy az asszony meghívta Zohrát a vacsoraasztalához, felébresztette benne az egészséges versenyszellemet, és elhatározta, megmutatja mindenkinek, van ő is olyan jó anya, mint a kocsmáros felesége. Nyár óta tartó dermedtségét lerázva erőt vett magán. Félresöpörte aggodalmait, de nem volt könnyű összeszedni magát a továbblépéshez. Éjszaka végigénekelte az összes varázserejű dalt, amit ismert, hogy erőt merítsen belőlük, aztán a hajnal első sugaraival útnak indult. Tudta, hogy beszélni kell Prudencia kisasszonnyal Zohra iskolába járásáról, és ha már bemegy a faluba, Melitonhoz is be akart nézni, hogy mézpálinkát vegyen a télre való gyógytinktúrák elkészítéséhez. De mindenekelőtt ennivalóról kellett gondoskodnia, hogy legyen valami az asztalon, mire Zohra hazaér. Miközben teleszedte kosarát bogyós gyümölcsökkel és gesztenyével, szégyenkezve gondolt arra, hogy mennyire elhanyagolta a kislányt az elmúlt hetekben. Ezután másként lesz! – fogadkozott magában, és a maradék lisztből illatos őszi gyümölcsökkel töltött zamatos pitét készített. Sütés közben alaposan elment az idő, délutánra járt már, mikor végre a falu felé irányította a lépteit.

A halvány nap ereszkedni kezdett az égen, mire odaért a csapszék elé. Bekopogott, aztán benyitott az alacsony ajtón. A földpadlós helyiségben senki nem volt, csak Meliton sürgölődött a söntéspult mögött.

– Isten hozott, Indraja. Régen nem jártál erre – köszöntötte a betérőt. – Mit adhatok?

– Adjon isten, Meliton. Mézpálinkát vennék, ha volna.

– Máris hozom. A szokásos nagy üveggel?

– Igen, kérlek.

– Mi jó készül belőle?

– Te is tudod, hogy sok minden. Legelőször kakukkfű tinktúrát készítek köhögés ellen.

– Adhatnál belőle nekünk is. Milianka alighanem megfázott valahol, és csúnyán ugat, hiába kúrálja Yolanda hagymateával.

– Hozok szívesen – bólintott Indraja. – És szeretném megköszönni nektek, hogy tegnap vendégül láttátok Zohrát.

– Szívesen tettük – nézett rá a férfi. – Ha van kedved, te is eljöhetnél egyszer. Yolanda mindig szeretettel emleget.

– Köszönöm, jóleső a kedvességed, de jobb nekem az erdő magánya. Üdvözlöm Yolandát, és gratulálok Milianka érkezéséhez – válaszolta komolyan az asszony, aztán búcsút intett, és kilépett az utcára.

Nem időzött bent hosszan, de amíg a kocsmában volt, megváltozott az idő. A nap sötéten gomolygó felhők mögé rejtőzött, és hirtelen lehűlt a levegő. Az erdő mögül sűrű köd gomolygott elő, lassan rátelepedett a házakra és utcákra. Indraja összehúzta a szemöldökét, és megborzongott. Nem tetszett neki, amit érzett. Szorosabbra húzta vállán a kendőjét, és az iskola épülete felé sietett. Reménykedett benne, hogy még ott találja a gyerekeket, és együtt mehetnek haza Zohrával tanítás után. Bár tudta, hogy a kislány úgy ismeri az erdőt, mint a tenyerét, nem akarta, hogy egyedül mászkáljon a hirtelen leereszkedő, sűrű ködben.

Mikor odaért az iskolához, megállt egy percre, és hallgatózott. A teremből egy hang sem szűrődött ki, így bekopogott az ajtaján.

– Tessék! – szólt ki egy kellemesen csengő női hang.

Az asszony benyitott, és belépett a tanterembe. Jöttére komoly tekintetű, de kedvesnek látszó nő emelkedett fel a katedrán álló asztal mellől. Már nem volt egészen fiatal. Világos haját kontyba tűzte, és egyszerű, szürke ruhát viselt.

– Jó napot – köszönt neki –, Zohra édesanyja, vagyok, Indraja. Maga pedig bizonyára Prudencia kisasszony.

– Az vagyok – bólintott ő mosolyogva. – Nagyon örültem a kislányának ma reggel. Remélem, rendszeresen eljár majd az iskolába.

– Ezt szerettem volna megbeszélni. Amikor én magam iskolába jártam, apám fizetett utánam a tanító úrnak. Nem tudom, most mi a szokás, de örülnék, ha a lányom tanulhatna, ha már megvan benne rá a hajlandóság.

– Én a falutól kapom a fizetésemet, amit a tehetősebb gazdák adnak össze, de az iskolában mindenkit szeretettel látok, nem csak az ő gyermekeiket. Minél többen tanulnak együtt, annál jobb a hangulat.

– Értem – bólintott Indraja. – Akkor hát nincs akadálya annak, hogy Zohra holnap is eljöjjön?

– A világon semmi. De jó volna, ha idővel neki is lenne könyve. Én ugyan szívesen kölcsönadom neki az enyémet, de jobban tud haladni, ha otthon is foglalkozhat a tanulással. Attól tartok, hogy újonnan nagyon drága lenne megvenni, de talán a felsőbb évesek közül van olyan, aki már nem használja, és szívesen átadná az övét valamilyen jelképes összegért. Ha gondolja, megkérdezem őket holnap. Mára véget ért a tanítás.

– Megköszönném – válaszolta az asszony, majd hangjában alig hallható szorongással megkérdezte. – Régen elindultak már hazafelé a gyerekek?

– Talán negyedórája – mosolygott rá a tanítónő. – Ha jól kilép, még utolérheti a kislányt.

Indraja sietős léptekkel vágott neki a hazafelé vezető útnak. Időközben szinte teljesen besötétedett, pedig még odébb volt az este. Aggodalmas pillantással nézett fel az égre. A nap teljesen eltűnt az alacsonyan járó sötét felhők függönye mögött, és ettől valahogy szürke és csendes lett a világ. Az utcákon egy lélek sem járt, és különös módon egy hangot sem lehetett hallani. A tejfehér köd minden neszt elnyelt és magába zárt. Az asszony magához szorította a kosarát, és elszántan nekiindult az erdőnek. Attól nem tartott, hogy eltéved, hiszen lábában benne volt az ösvény minden kis kanyarulata, vaksötétben is mindig gond nélkül hazatalált. Inkább Zohráért aggódott, hirtelen visszatért felelősségtudata nem hagyta nyugodni. Szerette volna már biztonságban, otthon tudni a kislányt. Próbálta lecsillapítani nyugtalan szívét, győzködte magát, hogy nincs mitől tartania, de hiába. Rossz érzések gyötörték.

– Ez a hirtelen támadó köd bajt hoz ránk – suttogta összeszorult szívvel. – A mélyből szállt fel, és azért jön, hogy elvegyen tőlem valamit. Én mindig mindenkit elveszítettem, akit megszerettem. Hogyan is lenne ez most másképp?

Az aggodalomtól űzve, kalapáló szívvel nyitott be a hatalmas hárs alatt álló kunyhó ajtaján. A szobát békésen lengte be az asztalon hagyott pite finom illata, de a kis ház üresen állt. Az asszony elgyengült lábakkal állt az ajtónyílásban, aztán lassan nekitámaszkodott az ajtófélfának, és lehajtotta a fejét. Megadta magát rémképeinek. Félelmektől hajszolt fantáziája változatos borzalmakat vetített elé. Látta Zohrát kétségbeesetten bolyongani a ködben, szakadékba zuhanni, farkasok martalékává válni. Hosszú ideig moccanni sem bírt, csak bénultan, magába roskadva állt. Léptek zajára riadt fel nagy sokára, valaki sebesen közeledett a házikó felé az erdei úton. Biztos volt benne, hogy nem a kislánya az. Zohra mindig halkan járt, még olyankor is, ha sietett, most viszont valóságos csörtetés hangját hallotta. A közeledő nem volt gyakorlott erdőjáró ember.

– Indraja! – kiáltott már messziről. – Indraja, gyere gyorsan! Adamet baleset érte!

Az asszony megismerte Meliton hangját. Kiszakította magát jeges dermedtségéből, és elébe futott.

– Meliton, az ég szerelmére, mi történt? Hol van a fiad?

– Ethan elsodorta a szekerével, mert nem vette észre az út szélén ebben a ködben. Zohra is ott volt, látta az egészet, ő hívott segítséget.

– Ezek szerint ő megvan és él – dobbant nagyot a nő szíve megkönnyebbülésében, de a következő gondolata már a sérült gyermeké volt. – Nagyon megsebesült? – kérdezte aggódva.

– Nem tudom, Indraja – nézett rá a férfi kétségbeesetten. – Ijesztően néz ki. Bevittük hozzánk, a konyhába. Oda kell jönnöd, te talán meg tudod állapítani, mennyire nagy a baj. Nem engedte meg, hogy hozzá nyúljunk. Előbb az orvosért rohantam, de nincs a faluban, és akkor Yolanda arra gondolt, hogy talán te tudsz segíteni rajta.

Az asszony bólintott, aztán belépett a kunyhóba fedeles kosaráért, és egyetlen további szó nélkül elindult a falu felé. Meliton alig tudott lépést tartani vele, olyan sebesen haladt a fák között, pedig a sűrű ködben az orráig sem láthatott el. Mégis, mintha valami hatodik érzék segítette volna, mindig időben kikerülte az elébe kerülő akadályokat. A férfi átgázolva mindenen, kifulladva sietett a nyomában. Csakhamar el is érték a falut, és a következő percben már ott álltak Meliton otthona előtt. Indraja határozott mozdulattal benyitott a házba.

Adam a konyha padlóján a tűzhely előtt feküdt. Ijesztően sápadt volt, és bal lába rettenetesen összezúzva, véresen nyúlt ki eltépett nadrágja alól. Jakob és Zohra halálra váltan kuporogtak mellette, Yolanda pedig a földön ült, és mindenre elszánt mosollyal a haját simogatta.

– Adam, hallod, amit mondok? – kérdezte Indraja, és kosarát ledobva letérdelt a fiú mellé. – Azért jöttem, hogy segítsek neked. Hogy érzed magad?

Zohra szívét elöntötte a boldogság, amikor anyja megérkezett. Lehetett Indraja hideg és kiszámíthatatlan időnként, de amikor gyógyításról volt szó, felülmúlhatatlan volt. Kedves, türelmes, odaadó. Zohra kiskora óta szentül hitte, hogy anyja minden nyavalyát képes kikúrálni. Biztos volt benne, hogy Adam lábán is segít majd.

– A lábam fáj nagyon – suttogta a fiú a könnyeit nyelve.

– Hadd nézzem! – hajolt Indraja közelebb hozzá.

Yolanda segítségével óvatosan levágták róla a nadrág szárát, és most lepkekönnyű ujjaival tapogatni kezdte a kisfiú combját. Adam összeszorított foggal tűrte a vizsgálatot, de amikor az asszony a térdéhez ért, hangosan feljajdult.

– Itt fáj? – nézett rá Indraja.

– Nagyon.

– Le kell mosnom róla a vért, hogy jobban lássam. Óvatos leszek, igyekszem, hogy ne okozzak több fájdalmat.

Adam bólintott. Indraja hangja végtelenül megnyugtató volt, és ő hálatelt szívvel lehunyta a szemét.

– Borzalmasan néz ki. Szerinted meg tudja anyukád gyógyítani? – kérdezte Jakob összeszoruló szívvel Zohrától.

A kislány komolyan bólintott, aztán megszorította a fiú kezét.

– Nézd!

Indraja elővett egy ősöregnek látszó porcelántálat, és vizet kért bele Yolandától. Amikor megkapta, fedeles kosarából bőrből varrott zsákocskát húzott elő, és abból valamilyen titokzatos port szórt bele. Aztán kézbe fogott egy bodzafából faragott hosszú nyelű kanalat, és óvatosan kevergetni kezdte vele a vizet. Egy darabig semmi nem történt, csak a porcelántálnak ütköző fa halk koppanásait lehetett hallani, de aztán halk dallamfoszlányok csendültek fel valahonnan. Jakob meglepődve nézett körül, de nem jött rá, hogy honnan jön a hang. Mintha a tálban keringő folyadék szólalt volna meg. Indraja lehunyt szemmel a víz fölé hajolva hallgatta az egyre inkább életre kelő dallamot, aztán halkan maga is dúdolni kezdte. Valamilyen ismeretlen, távoli nyelven énekelt, ugyanazt a pár sort ismételve újra meg újra. Hangja percről percre teltebben zengett, a víz pedig egyre sebesebben örvénylett a tálban, holott már jó ideje hozzá sem nyúlt. A konyhában állók lenyűgözve figyelték a különös előadást. Aztán halkulni kezdett az ének, lassult a víz őrült körforgása a tálban, és végül csend telepedett a házra. Indraja ekkor előrehajolt, és miközben halkan újból dúdolni kezdett, a langyos vízbe mártott puha ruhával óvatosan mosdatni kezdte Adam rettenetesen megsebzett lábát. A fiú meg sem rezzent. Ajkán szelíd mosollyal békésen aludt. Senki nem szólt egy szót sem. Mindannyian megilletődötten nézték az asszony finom mozdulatait. A víz a tálban egyre vörösebbé vált, de mire Indraja befejezte a munkát, a sebek mind eltűntek Adam lábáról. Az asszony figyelmesen megnézte az alvó gyermeket, aztán fáradt mosollyal az arcán felegyenesedett.

– Most már minden rendben lesz, csak pihennie kell.

Jakob meghúzta Meliton ingét.

– Hogy csinálta? – kérdezte elképedve.

– Nem tudom – rázta meg az apja a fejét. – Még sosem láttam hasonlót.

– Én már igen – nézett rájuk Yolanda mosolyogva. – Indraja nagyanyja annak idején éppen így gyógyította meg anyámat, amikor lezuhant a kőfejtőnél, és összezúzta a hátát. Gyógyítás ez is, de kevesen értenek hozzá. Csodálatos képességed van, Indraja.

– Köszönöm, Yolanda… de ugye tudod, hogy nem mindenki tartja csodálatosnak – válaszolta az asszony. – Jobb, ha nem mondjátok el másoknak, hogyan gyógyítottam meg a fiatokat.

– Igazad van – dörmögte Meliton –, de én akkor is örök életemre hálás leszek azért, amit tettél.

– És én nemkülönben – bólintott Yolanda komolyan.

Jakob az alvó Adamre nézett.

– Meddig fog aludni?

– Holnap reggelig – válaszolta Indraja. – De ne aggódj, aztán majd felkel, és megy játszani veled. Pár napig talán sajogni fog még a sérülés helye, de legalább vigyáz magára, és kíméli a bal lábát egy kicsit. Felelős azért a porhüvelyért, ami megadatott neki, és nincs, aki jobban vigyázhatna rá, mint ő maga.

Jakob zavartan hallgatta az asszony szavait. Nem volt benne biztos, hogy érti, mire gondol.

– Most már mennünk kell – kezdett búcsúzni Indraja –, esteledik. Gyere Zohra, induljunk. Pitét sütöttem vacsorára.

A kislány felragyogó arccal fogta meg az anyja kezét. Korgott a gyomra, és nagyon szerette a pitét.

– A kedvencem!

– Tudom – mosolygott rá az asszony.

– Máskor is sütsz majd?

– Hát persze.

– De van még elég lisztünk? – jutott Zohra eszébe a nyugtalanító gondolat.

– Most épp fogytán van, de majd szerzünk, ne aggódj.

– Hadd adjak nektek – nézett rájuk Yolanda. – Nekünk van bőven. És úgysem tudom, hogyan hálálhatnám meg, amit Adamért tettél.

– Köszönöm – válaszolta az asszony. – Örömmel elfogadom, de most a kosaramat viszem, nem szeretnék lisztet is cipelni.

– Nem is kell. Majd holnap kivisszük Jakobbal hozzátok. Igaz, fiam? – nézett Jakobra Meliton, és ő készségesen bólintott. Boldog volt, hogy lesz oka megint az erdőbe menni.

4.

Véget ért hosszú tél, és végre megenyhült az idő. A levegőben a kora tavaszi virágok fűszeres illata áradt. A tölgyek alatt kinyíltak a keltikék, és az erdő talaját valósággal beborította a lila virágszőnyeg. A patak partján csillagvirág virított, az erdőszélen leánykökörcsin és illatos ibolya kellette magát. Pár hét múlva ennek a virágbőségnek már híre-pora sem lesz, de most, a rügyfakadás előtti erdő napsütötte talaján boldogan nyújtóztak a kis növények az ég felé. Zohra, vállán tarisznyájával, jókedvűen bandukolt a falu felé. Visszagondolt arra az októberi napra, amikor először indult neki ennek az útnak. Alaposan megváltozott az élete azóta! A boldogság mindennapos forrásává vált az iskolába járás. Maga sem tudta volna megmondani, hogy a tanulást, a gyerekekkel való önfeledt játékot vagy Prudencia kisasszony társaságát szereti legjobban. Még szerencse, hogy nem kellett választania közöttük, hiszen mindezt így együtt, egy csokorban adta az iskola. És otthon is jobb most, anya sokat változott, gondolta, jobban hasonlít arra, amilyennek egy anyának lennie kell. Indraja még most is sokszor viselkedett kiszámíthatatlanul, de már nem tűnt el napokra, és gondoskodott arról, hogy mindig legyen ennivaló a háznál. Igaz, a foglalkozása nem volt hétköznapi, de Zohra ezzel már megbékélt. Legalább annyira büszke volt anyja gyógyítótudományára, mint amennyire feszélyezte, ha összesúgtak az emberek a háta mögött. De ez ritkán fordult elő, Indraja nem ment be sűrűn a faluba, ha csak tehette, Zohrára bízta a kisebb-nagyobb elintéznivalókat. Most, hogy a jó idő visszatért, és megint megnyílt a piac, már a szombati árusítást is rá hagyta, ő beérte azzal, hogy kunyhójuk magányában kikavarta híres kencéit és elkészítette az elixíreket. Ezek mindig nagyon kapósak voltak, és a kislány büszke volt rá, hogy rendre eladott mindent, amit anyja elküldött vele a vásárba.

Külön öröm volt, hogy mostanában mindig akadt segítsége a cipekedésben és az árusításban. Adam és Aaron, a két elválaszthatatlan jó barát szombatonként már jókor reggel megjelentek Zohráék házacskája előtt, hogy lovagiasan felajánlják szolgálataikat a kislánynak. Adam, mióta azon az őszi napon saját bőrén megtapasztalta Indraja varázslatos gyógyító tudományát, egy csapásra elfelejtette korábbi ellenérzéseit, és az asszony lelkes hívévé szegődött. Egyre több időt töltött hát Zohrával, és szerencsére Aaronnak sem volt ellenére, hogy a kislányt bevegyék a csapatba. A másik fiút kezdettől fogva vonzotta a boszorkánynak mondott asszony körüli rejtély, szeretett volna minél többet megtudni róla, szívesen tartott hát Adammel, amikor Zohráék kunyhójához ment. De nemcsak a szombatokat töltötték együtt, mire kitavaszodott, a három gyerek az iskolában is elválaszthatatlanná vált. Jakob a hátsó padból fájó szívvel nézte jókedvű viháncolásukat. Ő valahogyan kirekesztődött az egészből, és utólag hiába rágódott rajta, nem jött rá, mikor és hogyan siklott félre ennyire a Zohrával való barátkozása. Pedig eleinte még ő volt az, aki a szünetekben többet beszélgetett vele, ő volt, aki próbálta felkarolni a kislányt az új környezetben, de Zohra nagyon hamar megtalálta a helyét a többi gyerek között, és Jakob szomorúan vette észre, hogy a lányt annyira lefoglalják új barátai, hogy a vele való beszélgetésre már alig jut ideje. Ha egymás mellé sodorta őket az élet, persze kedves volt most is hozzá, Zohra mindig kedves volt mindenkivel, de nem tudta nem észrevenni, hogy látványosan akkor ragyog fel a lány arcán a mosoly, ha Adam szól hozzá. Jakob szerette a testvérét, mégis nagyon nehéz volt örülni annak, hogy olyan jól egymásra találtak most Zohrával. Adamnek mindig annyi barátja volt! Miért kellett azt az egyet is elhódítania, aki az ő szívét is megérintette? Jakobot emésztette a keserűség, de ezt a többiek nem vették észre rajta. Mindig is befelé forduló fiú volt, és most a szomorúság még inkább magába zárta. Még akkor sem csatlakozott Zohráék vidáman játszó kis csapatához, ha hívták, valamilyen mondvacsinált kifogással kimentette inkább magát, és elbújt a padláson. Így ugyan kimaradt egy csomó jó kalandból, de legalább nem kellett néznie Zohra Adam iránt megnyilvánuló rajongását.

A legnehezebb az volt, hogy nemcsak Zohra bolondult Adamért, szemmel láthatóan az öccsének is egyre fontosabb lett a kislány. Sülve-főve együtt voltak. Legtöbbször ugyan Aaron is ott volt velük harmadiknak, de teljesen egyértelmű volt, hogy az ő kapcsolata egészen más Zohrával. Aaront valójában Indraja érdekelte, és Zohrában csupán a boszorkány lányát látta. Sokat faggatta, megpróbált utánajárni annak a sok mendemondának, amit a falusiaktól hallott. A kislány készséggel mesélt a két fiúnak, de valójában nem sokat tudott anyja életéről. Gyógyítani is sokszor látta már, mégsem tudta elmondani, mi is történik olyankor.

– Anya beleszór valamit egy tál vízbe, aztán kavargatni kezdi, és egyszer csak a víz énekre kel. Aztán anya is énekel, van, amikor egészen sokáig, és attól valahogy meggyógyulnak az emberek.

– De mihez kell a víz?

– Nem tudom. Kérdeztem anyát, és azt mondta, hogy a víz mondja meg neki, hogy mit énekeljen. De van, amikor azzal a vízzel mossa le a sebeket, és attól múlnak el.

– És mit szór bele?

– Mindig mást. Szárított gyógynövényeket, azt hiszem. Amikor Adamet elsodorta Ethan a szekerével, akkor hegyi árnikát szórt a vízbe, azt tudom. Felismertem a színéről. De cickafarkot is szokott, meg százszorszépet, meg körömvirágot, egy csomó kis zsákocskája van szárított növényekkel tele.

– Körömvirágot az én anyám is használ. Zsírba keveri, és azzal keni be a kezét télen, ha kisebesedik – vetette közbe Aaron.

– Persze, mert gyógynövény, ami leginkább a bőrt gyógyítja. – bólintott a kislány. – Anya is készít körömvirágkrémet, szoktunk azt is árulni a piacon.

– De ő nemcsak kenőcsnek használja, igaz? Akkor hogyan gyógyít vele?

– Mondtam már. Énekel. Valahogyan együtt énekel a virágokkal.

– Azokat az énekeket te is tudod, nem? – nézett Adam érdeklődve Zohrára.

A kislány megvonta a vállát.

– Persze. Hallom őket kiskorom óta. De nem tudom, hogy mit jelentenek, és még soha nem gyógyult meg senki attól, hogy én énekeltem mellette.

– Próbáltad már? – kérdezte Aaron lelkesen.

– Nem. És anya úgysem mondja el, hogyan kellene csinálni. Nem szeret erről beszélni. Melitonnak is azt tanácsolta, hogy ne mondják el senkinek, hogyan gyógyította meg Adamet.

– Vajon miért?

– Mert az emberek nem szeretik ezt, és anya fél, hogy rosszat mondanak róla miatta.

– Az emberek buták, ha emiatt rosszat mondanak róla! – szögezte le Adam. – Én a saját bőrömön tapasztaltam meg, hogy nagyon jó gyógymód ez az éneklős. Csak az a baj, hogy kevesen ismerik.

– Vajon anyukád honnan tanulta? – nézett Zohrára kíváncsian Aaron.

– Talán a nagyanyjától – válaszolta a kislány bizonytalanul. – Ő soha nem beszélt erről, de hallottam, amikor Adam anyukája azt mesélte, hogy az ő anyukáját anya nagymamája ugyanígy az énekléssel gyógyította meg, amikor lezuhant valahonnan.

– Lehet, hogy a családodban minden nő tudja ezt? – kérdezte Adam. – A te nagymamád is tudta?