FORDÍTOTTA NAGY VIKTÓRIA

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Paulo Coelho: Maktub

Copyright © 1994 by Paulo Coelho

A kiadás a Sant Jordi Asociados Agencia Literaria S. L. U. (Barcelona, Spanyolország) irodalmi ügynökséggel való megállapodás alapján történt.

www.santjordi-asociados.com

Minden jog fenntartva.

https://paulocoelhoblog.com/

www.coelho.hu

Hungarian translation © Nagy Viktória, 2023

© Athenaeum Kiadó, 2023

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 381 0

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Szerkesztő: Fodor Zsuzsa

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

„Ó, bűn nélkül fogantatott Szűz Mária,

könyörögj érettünk, kik hozzád menekülünk!”

Ámen.

Nhá Chicának, Patrícia Casénak,

Edinhónak és Alcino Leite Netónak

Hálákat adok néked, Atyám,
mennynek és földnek Ura, hogy elrejtetted

ezeket a bölcsek és értelmesek elől,
és a kisdedeknek megjelentetted.

Lukács 10.21

(Károli Gáspár fordítása)

A szerző előszava

Fontosnak tartom elmondani, hogy a Maktub nem jó tanácsok gyűjteménye, hanem tapasztalatcsere.

Elsősorban a mesterem tanításaiból áll, amelyeket a mellette eltöltött tizenegy hosszú év alatt gyűjtöttem össze, valamint tartalmaz baráti beszámolókat is, és olyan emberek elbeszéléseit, akikkel csak egyszer találkoztam eddigi életem során, ám a mondanivalójuk mély nyomot hagyott bennem. Végül azok az általam elolvasott könyvek is szerepet kapnak itt, amelyeknek a hatása alá kerültem, és azok a történetek, amelyek – a jezsuita Anthony de Mello szavaival élve – az emberiség spirituális örökségének részei.

A Maktub egy telefonbeszélgetés nyomán született, amelyet Alcino Leite Netóval, a Folha de S. Paulo című brazil lap „Ilustrada” rovatának vezetőjével folytattam. Az Egyesült Államokban tartózkodtam éppen, és nem voltam benne biztos, hogy pontosan miről kellene írnom, de a kihívás izgalmasnak ígérkezett, és úgy döntöttem, belevágok. Kalandra fel!

Ám amikor rádöbbentem, milyen nagy fába vágtam a fejszémet, majdnem feladtam, nem beszélve arról, hogy folyton külföldre jártam a könyveim népszerűsítése érdekében, így sokszor valóságos kínszenvedésnek éreztem a rovat mindennapi megtöltését. Egymás után kaptam azonban a jeleket, hogy folytatnom kell, hiszen érkezett egy olvasói levél, vagy mondott valamit egy barátom, vagy valaki megmutatta, hogy a pénztárcájában hordja a kivágott cikkeket.

Szép lassan megtanultam, hogyan legyenek tárgyilagosak és közvetlenek a szövegeim, és kénytelen voltam újra elővenni azokat a könyveket, amelyeknek az újraolvasását már régóta halogattam, és a friss élmény óriási örömmel töltött el.

Egyre gondosabban jegyzeteltem a mesterem szavait, emellett a velem történteket már azzal a szemmel figyeltem meg, hogy írni fogok róluk a Maktubban – és ennek olyan sokat köszönhetek, hogy utólag rendkívül hálás vagyok ezért a mindennapos elfoglaltságért. Ebben a kötetben a Folha de S. Paulo hasábjain 1993. június 10. és 1994. június 11. között megjelent írásaimat gyűjtöttem össze, a fény harcosáról szóló cikkek azonban nincsenek köztük, azokat ugyanis egy külön kötetben, A fény harcosának kézikönyvében adtam közre. Anthony de Mello így fogalmazott egyik mesekönyve előszavában: „Az én feladatom csak a szövés volt, a vászon és a cérna nem az én érdemem.”

Ez rám is igaz.

Paulo Coelho

Az utazó a bozótban üldögélve az előtte álló szerény kunyhót nézi. Járt már itt korábban, még a barátai társaságában, és akkor is észrevette, hogy az építmény stílusa feltűnő hasonlóságot mutat egy gallego építész stílusával – aki egyébként soha nem járt a környéken.

A ház a Rio de Janeiro állambeli Cabo Frio közelében található. 1899-ben a háztulajdonos Gabriel álmában megjelent egy angyal, és azt mondta:

– Építs házat cserépdarabokból!

Gabriel elkezdte hát gyűjteni a törött csempéket, tányérokat, edényeket és korsókat.

– Csupa szépséggé vált cserép – mondogatta a művéről.

A helyiek az első negyven évben egyszerűen csak bolondnak nézték. Aztán néhány turista felfedezte a házat, és ez újabb turistákat vonzott oda. Ekkor Gabriel egyszeriben zseni lett. Ám az ember minden újdonságra ráun, és a férfi visszasüllyedt a névtelenségbe. A házépítést azonban folytatta egészen kilencvenhárom éves koráig, és amikor végre helyére tette az utolsó cserépdarabot is, meghalt.

Az utazó rágyújt egy cigarettára, némán pöfékel. Ma nem gondol a Gabriel háza és Antoni Gaudí építészete közötti hasonlóságra. Csak nézi a cserepeket, és a saját létezésén tűnődik. Ő is, mint minden ember, a múltja darabkáiból áll. Ám ezek a töredékek az élet egy pontján elkezdenek összeállni és formát ölteni.

Az utazó a múltján töpreng, és az ölében heverő papírokat nézi. Íme, életének darabkái: a helyzetek, pillanatok, amelyeket átélt, a könyvrészletek, amelyek újra meg újra eszébe jutnak, a mesterének a tanításai, a barátainak a történetei, a mesék, amelyeket mások meséltek el neki. Gondolatok a korról, amelyben él, és nemzedékének álmairól.

Miképpen a férfi, aki angyallal álmodott, majd felépítette az előtte álló házat, most ő is igyekszik sorba rendezni az előtte heverő papírokat – hogy általuk önmagát építse fel spirituálisan. Eszébe jut, hogy gyerekkorában Malba Tahantól olvasott egy könyvet Maktub! címmel, és arra gondol: Mi lenne, ha követném a példáját?

Így szól a mester:

Amikor úgy érezzük, ideje változtatni életünkön, önkéntelenül is leperegnek előttünk a korábbi kudarcaink.

Természetes velejárója az öregedésnek, hogy egyre több nehéz pillanatot tudunk felidézni. Ne feledjük azonban, hogy a tapasztalat olyan eszközöket adott a kezünkbe, amelyek segítségével képesek voltunk felülemelkedni a kudarcainkon, ezáltal megtaláltuk a kiutat, és tovább tudtunk lépni. Amikor a múltunkon töprengünk, ezt a filmet is le kell játszani a fejünkben.

Ha csak a kudarcok filmjét nézzük újra, megbénulunk. Ha csak a tapasztalatainkét, bölcsebbnek hisszük magunkat a kelleténél.

Mindkét filmet le kell hát játszani a fejünkben.

Képzelj el egy hernyót! Élete nagy részét a talajon tölti, és irigykedve figyeli az égen a madarakat – méltatlannak érzi a saját sorsát és külsejét. „Én vagyok a legalávalóbb élőlény – gondolja. – Otromba és undorító vagyok, a földön kell csúsznom-másznom.”

Egy napon azonban felszólítja a Természet, hogy fonjon maga köré selyemgubót. A hernyó megrémül, hiszen még sohasem tett ilyet. Arra gondol, hogy a selyemgubóval a saját sírját kell megépítenie, ezért felkészül a halálra. Noha mindig is elégedetlen volt az életével, most újra pörölni kezd az Istennel:

– Végre hozzászoktam az életemhez, most ezt a keveset is elveszed tőlem, Uram!

Bánatosan begubózik, és várja a halált.

Néhány nap elteltével gyönyörű pillangóként bújik elő. Már nem a földön csúszik, hanem a levegőben repül, és csodálják az emberek. Elcsodálkozik az élet értelmén és Isten kifürkészhetetlen szándékain.

Pastor apátot egy idegen kereste fel a szcétai kolostorban.

– Jobb emberré akarok válni – mondta. – De folyton csak bűnös gondolatok járnak a fejemben.

Pastor apát látta, hogy odakint fúj a szél, és azt mondta neki:

– Nagyon meleg van idebent. Megtennéd, hogy kimész összegyűjteni egy kis szelet, és behozod, hogy lehűtse a szobát?

– Az lehetetlen – felelte az idegen.

– Épp ily módon lehetetlen kiverni a fejünkből azokat a gondolatokat, amelyek Isten ellen valók – mondta az apát. – De ha képes vagy nemet mondani a kísértésekre, akkor a gondolatok nem árthatnak neked.

Így szól a mester:

Ha meg kell hoznod egy döntést, akkor indulj el az úton, és viseld a következményeket. Előre úgysem tudhatod, milyen következményekre számíthatsz.

A jóslatok tanácsot adhatnak az embernek, de nem mondják meg előre a jövőt: kitűnő tanácsadók, de pocsék próféták.

Azt mondja az ima, amire Jézus tanított minket: „Legyen meg a te akaratod.” Ha ez az akarat valamilyen akadály, nyomban érkezik rá a megoldás is.

Ha a jóslatok valóban a jövőt vetítenék előre, minden látnok gazdagságban, boldog házasságban és elégedettségben élne.

A tanítvány odalépett a mesterhez:

– Évek óta keresem a megvilágosodást – mondta. – Érzem, hogy már közel járok hozzá. Meg akarom tudni, mi a következő lépés.

– És miből tartod fenn magad? – kérdezte a mester.

– Még nem tudok gondoskodni magamról, a szüleim tartanak el. De ez úgyis csak részletkérdés.

– Megmondom, mi a következő lépés. Fél percen át nézd a napot! – mondta a mester.

A tanítvány engedelmeskedett.

Amikor végzett, a mester arra kérte, hogy írja le a körülötte elterülő tájat.

– Nem látok semmit, hiszen a napfény elvakította a szememet – felelte a tanítvány.

– Aki csak a fényt keresi, és a mindennapi munkát másra hagyja, nem jut el a megvilágosodásig. Aki egyenesen a napba néz, megvakul.

Egy vándor a Pireneusok völgyében találkozott egy idős pásztorral. Megosztotta vele az ételét, és hosszasan elbeszélgettek az életről.

A férfi azt mondta a pásztornak: ha hinne Istenben, abban is hinnie kellene, hogy nincs szabad akarata, hiszen minden lépését Isten irányítja.

Erre a pásztor elvezette egy szorosba, ahol a legapróbb zaj visszhangját is hibátlanul visszaverték a falak.

– A falak az életünk, a kiáltások pedig a sorsaink – mondta a pásztor. – A tetteink eljutnak egészen az Ő szívéig, ahonnan azután változatlanul térnek vissza hozzánk. Isten cselekedetei a mi tetteinket visszhangozzák.

Maktub annyit tesz: „meg van írva”. Az arabok számára azonban a „meg van írva” nem adja vissza a jelentést, mert bár minden meg van írva, Isten könyörületes, és csak azért fecsérelte ránk a tintáját, hogy segítsen nekünk.

Az utazó New Yorkban tartózkodott. Találkozója volt, de későn ébredt, és csak az utcán vette észre, hogy a rendőrség elvontatta az autóját.

Elkésett, az ebéd pedig a kelleténél is jobban elhúzódott, és másra sem tudott gondolni, mint a büntetésére – egészen pontosan arra, hogy egy vagyonba fog neki kerülni a késése. Hirtelen eszébe jutott az egydolláros, amit előző nap talált, és arra gondolt, bármilyen őrülten hangzik is, kapcsolat lehet a talált bankjegy és a délelőtti történések között. „Ki tudja, talán másvalakinek kellett volna megtalálnia azt a pénzt? – gondolta. – Vagy talán olyasvalaki elől vettem el, akinek nagyobb szüksége lett volna rá? Talán beleavatkoztam abba, ami meg volt írva?”

Arra az elhatározásra jutott, hogy meg kell szabadulnia az egydollárostól. Ekkor meglátott egy földön gubbasztó koldust. Rögtön odaadta neki az egydollárost.

– Egy pillanat – szólalt meg a koldus. – Költő vagyok, hadd fizessek verssel.

– Ha kérhetném, akkor a legrövidebbel, jó? Nagyon sietek – válaszolta az utazó.

A koldus így felelt:

– Azért vagy életben, mert még nem értél oda, ahova el kell jutnod.

A tanítvány azt mondja a mesternek:

A nap nagy részében olyan dolgokra gondoltam, amikre nem kellett volna, olyan dolgokat kívántam, amiket nem kellett volna, és olyan terveket szövögettem, amiket nem kellett volna.

A mester sétálni hívta a tanítványt a közeli erdőbe. Útközben rámutatott egy növényre, és megkérdezte a tanítványt, tudja-e, mi az.

– Nadragulya – felelte a tanítvány. – Halálosan mérgező a levele, nem szabad megenni.

– De csodálni szabad, az nem halálos – mondta a mester. – Ugyanígy a rossz gondolatok sem ártanak, ha nem engedsz a csábításuknak.

Franciaország és Spanyolország között hegylánc húzó- dik. Az egyik hegyen egy falu található: Argelès. E falu hegyoldala levezet a völgybe.

A hegyoldalon minden délután lesétál egy öregember.

Amikor az utazó először járt Argelès-ben, fel sem tűnt neki. Másodszor észrevette, hogy újra összetalálkozott az öreggel. Azután pedig minden alkalommal, amikor a faluban járt, egyre több részletet figyelt meg rajta. A ruháját, a sapkáját, a botját, a szemüvegét. Most már, ha eszébe jut a falu, mindig eszébe jut az öregember is – aki erről mit sem sejt.

Egyetlenegyszer elegyedett szóba vele.

Viccelődve megkérdezte tőle:

– Lehetséges, hogy Isten itt él ezekben a gyönyörű hegyekben?

– Isten ott él mindenütt – felelte az öregember –, ahova beengedik.

A mester egy este találkozott a tanítványaival, és megkérte őket, gyújtsanak tüzet, majd telepedjenek le köréje beszélgetni.

– A spirituális út olyan, mint ez a tűz – mondta. – Aki meggyújtja a tüzet, annak el kell viselnie a füstöt, ami csípi a szemét és bántja a tüdejét. Ilyen a hit felélesztése is. De ha már ég a tűz, hamarosan eltűnik a füst, a lángok pedig beragyogják a környéket, meleget és nyugalmat adnak.

– És ha valaki más gyújtaná meg a tüzet helyettünk? – kérdezte az egyik tanítvány. – Mi lenne, ha valaki segítene nekünk, hogy ne kelljen szenvednünk a füsttől?

– Aki ilyet tesz, az hamis tanító. Hiszen így oda viszi a tüzet, ahová akarja, és akkor oltja el, amikor úgy dönt. És mivel nem tanította meg senkinek, hogyan kell meggyújtani, ha úgy tartja kedve, mindenkit sötétségben hagy.

Egy barátnőm egy nap a három gyermekével elköltözött egy kis kanadai farmra.

A spirituális szemlélődésnek akarta szentelni az életét.

Kevesebb mint egy év leforgása alatt szerelembe esett, újra férjhez ment, aztán megtanulta a szentek meditációs módszereit, küzdött a gyermekei iskolájáért, barátokat, majd ellenségeket szerzett, az évek során elhanyagolta a fogait, és tályogja lett, ezután ha lerobbant az autója, stoppolt a hóviharban, később megtanult autót szerelni, és leolvasztani a vezetékeket, kihúzni hónap végéig a járandóságából, megélni a munkanélküli-segélyből, fűtetlen helyiségben aludni, ok nélkül nevetni, kétségbeesetten zokogni, kápolnát építeni, megjavítani ezt-azt a házban, falat festeni, spirituális tanfolyamokat tartani.

– És végül megértettem, hogy nem kell elszigetelődnünk ahhoz, hogy imádságban éljünk – mondja. – Isten szeretete olyan hatalmas, hogy érdemes megosztani másokkal.