Repugno

Sarah Robbie

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Írta:

Sarah Robbie

A szöveget gondozta:

Hack Orsolya és Sarah Robbie

Szöveg:

Copyright © Sarah Robbie, 2021

Borító:

ARTEP Graphic Design © 2021

Kiadja:

Köteles Petra e.v.

phaedracolt.com

@irosarahrobbie

Minden jog fenntartva! A könyv egyetlen részét sem szabad a kiadó írásbeli engedélye nélkül bármilyen formában reprodukálni vagy módosítani, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Mukinak, a legnagyobb és egyetlen rajongómnak Phaedra Colt

REPUGNO

(latin szó, jelentése: ellenáll, ellene harcol, küzd valami ellen)

A történet szereplői kitalált alakok, mindennemű egyezés a valósággal…

Bár... igazából mindegy, a többségük mostanra úgyis halott.

Prológus

Néha elmélázok: ha tudtam volna előre, mi fog történni, vajon előbb elindultam volna a metróhoz? Az utolsó feles vodka és a hosszas búcsúzkodás helyett csak magamra kaptam volna a kabátomat, és rohantam volna haza? Vagy ugyanúgy koccintásra emeltem volna a poharam, hogy miután a már teljesen szükségtelen szesz végigmarta a torkom, még percekig ölelgessem a barátaimat, mielőtt távozom a buliból?

Nem tudom.

Már sosem fogom megtudni…

Brightmore puha, fehér ruhába öltözött a mínusz fokok tiszteletére. A hússzínű felhőkből könnyed táncot lejtve kövér hópelyhek szállingóztak. A magas, egyforma üvegépületek sötéten figyelték esetlen lépteimet a latyakos járdán. Emberek ilyenkor már nem járkáltak az utcákon, csak egy ázott, kóbor kutyával futottam össze, aki egy kuka melletti szemétkupacban turkált.

Vacogó fogakkal menekültem le a lépcsőn az északi külváros felé tartó földalattihoz. Lent valamivel melegebb volt. Előbányásztam a metrókártyám a zsebemből, átjutottam a kapun, lekocogtam a mozgólépcsőn, ám mire odaértem az állomásra, pont elment a kiszemelt szerelvény.

A francba!

Az órámra pillantottam, elmúlt éjfél. Majdnem teljesen egyedül ácsorogtam a sínek mellett, csak egy pár turbékolt és három részeg fiatal hangoskodott a peron másik végében.

A szemem álmosságtól ragadt le, miközben fázósan süppedtem fenékig érő, bordó szövetkabátomba, és előre-hátra hintáztam a talpamon, hogy felpezsdítsem a vérkeringésemet.

Váratlanul a hátam mögött cipők tompa kopogása keltett zajt. Az illető léptei lendületesek, céltudatosak voltak.

A cipők tulajdonosa megérkezett mellém. Kíváncsian rápillantottam: nálam másfél fejjel magasabb, széles vállú, egyenes tartású, fiatal férfit láttam. Ő hosszú, fekete, derékban szűkített kabátot viselt. Hollófekete, hullámos haja fokozatosra volt nyírva, és hófehér arcot keretezett.

Vértelen ajka halvány mosolyra húzódott, amikor észrevette, hogy gusztálom. Nem mondtam volna tipikusan jóképűnek, de volt benne valami… Valami vonzó és szexi. A tekintetünk összefonódott, világító zöld szemek fúródtak az én kék szemembe. Megbabonázott, éreztem, ahogy zuhanok a mélységbe... Alig bírtam elfordítani a fejem.

Mi van velem?

Makacsul a sárral borított földet kezdtem nézni, kényszerítve magam arra, hogy ne pillantsak újra rá.

Végre megérkezett a metró. Udvariasan előreengedett az ajtóban.

A kocsi végébe ültem le, ő az ajtóhoz közel foglalt helyet, a kabátja belső zsebéből elővett egy könyvet, olvasni kezdett, és többet nem nézett rám, mégis úgy éreztem, minden mozdulatomat figyelemmel követi.

Vagy csak ezt szerettem volna hinni.

A szemközti ablaküvegben haloványan láttam magam. Sápadt bőröm fakón világított a sárga fényben, a szemeim alatt lila táskák jelezték az alváshiányt, szőke, hosszú, kiegyenesített hajam összekócolódott az este folyamán és már nem is volt olyan egyenes. Tessék, ennyit érnek a drága hajvasalók. Szart se. Akinek göndör a haja, az haljon is meg úgy.

Kiértünk a föld alól, a város elmaradt mögöttünk, színes neonfényeit és felhőkarcolóit viszont még mindig láttam.

Utastársamra pillantottam. Lazán ült, szétterpesztett lábakkal, és elmélyült a könyv sorai között.

Arra gondoltam, oda kéne mennem hozzá valami ürüggyel, és beszélgetésbe elegyedni vele. Úgy éreztem, muszáj összeismerkednem vele.

Egy másik érzés is lappangott bennem, az a tipikus: ismerem valahonnan.

Nem hiszek a reinkarnációban, abban is tuti biztos voltam, hogy még sohasem találkoztunk, és mégis...

Sóhajtva a havas tájra fordítottam a tekintetem. Mindjárt le kell szállnom. Le fogok szállni, és többé nem látom.

Felálltam, majd az ajtó elé léptem. Újra ránéztem az ismerős idegenre. Huszonnyolc körülinek saccoltam, sikeresnek a munkában, meg persze a nőknél is.

A szerelvény megállt, én pedig nehéz szívvel leszálltam. A férfi nem vetett rám búcsúpillantást, amikor kiléptem az éjszakába.

Nem értettem, miért, de csalódottság mardosott, mintha valamit veszítettem volna.

Első fejezet

A metró monoton kattogással haladt át az éjszakán. A sárga fények halványan pislákoltak a kocsiban. Mozdulni próbáltam, de egy láthatatlan erő az üléshez szegezett. A férfi, aki előttem állt, igézően nézett le rám, hosszú, fehér ujjaival a hajamhoz ért, és játékosan végigsimított egy tincsemen. Mosolygott. A mosolya édes, megnyugtató volt, zöld szeméből sugárzott az erő.

Megérintette az arcom, mire a szememet lehunyva sóhajtottam, hátravetve a fejem. Forró lehelete a nyakamon borzolta a piheszőröket…

Nem tudtam meg, mi lett az álom vége, mert csörgött a telefonom. Tapogatózva érte nyúltam.

– Mi van? – morogtam ingerülten, miután megtaláltam a mobilomat az éjjeliszekrény túloldalán, egy csomag félig megevett sajt alatt. Nem emlékeztem, hogy hazaérve a hűtő kifosztására vetemedtem volna, de nem lepődtem meg.

– Júúúj, felkeltettelek, Phaedra? – szólt egy barátnőm bocsánatkérő hangon.

– Fel. – Méghozzá egy isteni álomból. – De ezt nem tettem hozzá hangosan. Visszahanyatlottam a párnára, a fejem búbjáig húzva a takarót. Alig kaptam levegőt, de nem számított, csak az, hogy a sötét és a meleg ideális környezetet nyújtott a továbbalváshoz.

– Pedig már dééél van – énekelte. – Mikor értél haza tegnap?

– Nem t’om, egy körül – dörmögtem medve módjára, de cicaként összegömbölyödve.

– És még nem aludtad ki magad? – csodálkozott, mintha nem tudná, hogy sokat szoktam aludni, és úgy tűnt, nem is áll szándékában hagyni, hogy még többet durmoljak.

– A szépséghez sok alvás kell – válaszoltam megadva magam, és felültem, a térdemig lökve a takarót. Végre kaptam oxigént.

– Tuuudom… meg csoki meg szex. – Hallottam, ahogy vigyorog. Vagyis, ezt inkább csak le mertem volna fogadni.

– Így van. – Lomhán ásítottam, megvakarva a nyakam.

– Este? – csendült fel vidáman a hangja. Ő kialudta magát, ebben biztos voltam. Felhorkantottam.

– Mit akarsz már megint este, Barbie?! Most értem haza tőled! Tanulj inkább, itt a vizsgaidőszak!

– legyintgettem aprókat, csak úgy magamnak.

– Messze még az első vizsga! – mondta flegmán. Jellemző. Aztán meg csodálkozik, hogy borzalmas az átlaga.

– Te tudod. Amúgy háromkor elméletileg találkozom Erickel, utána meg… Pince? – adtam be a derekam.

– Tökéletes – egyezett bele könnyedén, elégedetten nyugtázva, hogy meggyőzött.

– Pont, mint én – vigyorogtam szélesen. – Na, sziaaa!

– Csácsááá. – Nyűgösen dőltem vissza a párnámra. Párna… Puha, meleg párna…

Csengetésre keltem. Valaki veszettül nyomta a kaputelefon gombját. Félig nyitott szemmel a vekkerre lestem. Három óra tizenöt perc.

A fenébe!

Kiugrottam az ágyból, felkaptam egy fekete szaténköpenyt, felfogtam a loboncom, és lesiettem az előszobába. Gyorsan beengedtem az illetőt.

– Csak nem aludtál, szívem? – üdvözölt a barátom, Eric Smith. Harminchárom éves üzletember volt, magas, kisportolt, meleg sötétbarna szemű. Sötétszőke haját rövidre nyírta, állán kis kecskeszakáll díszelgett, amit titokban utáltam. Idétlen volt, mintha kajamaradék lett volna. Fekete öltönynadrágot és halványrózsaszín inget viselt, nyakkendő nélkül.

– De! Hosszú volt a tegnap este. Egyszer már felkeltem délben, viszont azután az arcom újra a pihe-puha párnámhoz ért, és ott végem lett – mentegetőztem ártatlanul pillogva.

Megpuszilta a szám, majd levette a cipőjét, felakasztotta a kabátját, és gyakorlott mozdulatokkal feltűrte az ingujját.

– Akkor még nem is ettél ma. – A konyha felé vette az irányt.

– Nem. De nem vagyok éhes. – Tényleg nem voltam. Éreztem, hogy üres a gyomrom, de semmi szilárdat nem kívántam.

– Akkor csinálok neked kávét – ajánlotta fel kedvesen. Erre nem tudtam nemet mondani, a kávé volt a gyengém.

– Azért mérhetetlenül hálás lennék! Addig lezuhanyozom. – Bólintott, én pedig bevonultam a fürdőszobába.

Amíg a tus alatt álltam, a kapcsolatunkon töprengtem. Nyolc hónapja jártam a férfival. A személyiségünk szöges ellentétben állt egymással. A barátaimat nem kedvelte, az ő köre számomra unalmas volt és merev, így társasággal ritkán mentünk bárhová. A korkülönbségből is adódtak problémák: ő már összeköltözést és házasságot emlegetett, nekem viszont a gondolattól is borsózott a hátam.

Azonban hiába különböztünk minden téren, valamiért ragaszkodtam hozzá.

Kimásztam a zuhany alól, frissen, illatosan, visszabújtam a köntösömbe és kitipegtem

„reggelizni”. Vajas pirítós tejeskávéval. A kaja láttán szaltózott egyet a gyomrom, de a gesztust értékeltem.

– Mai terveid? – érdeklődött Eric, szemben ülve velem. Ujjait az álla alatt támasztotta össze piramis alakban, miközben az üvegasztalon könyökölt. A kávémért nyúltam.

– Este megyek a Pincébe a többiekkel – újságoltam jókedvűen.

– Megint? – húzta fel a szemöldökét. Megvontam a vállam.

– Megint. Azt mondtad a hét elején, hogy ma este valami üzleti izéd lesz, szóval... – Tudtam, hogy ő utálja azt a szórakozóhelyet, az odajáró fiatalokat, na meg a barátaimat, de marhára nem érdekelt.

– Nem kéne tanulnod? – Prédikáló hangnemre váltott, amitől egy ideg rángatózni kezdett az arcomban.

– Majd holnap. Tényleg! – bizonygattam, közben véletlenül – nem is azért, mert kezdtem ideges lenni – koccantva tettem az asztalra a bögrémet.

– Még van másfél hét az első vizsgámig. Van időőőm! – A Brightmore Egyetemre jártam, kommunikáció és média szakra. Újságíró akartam lenni, és a legjobb úton haladtam efelé.

– Túl könnyen veszed – húzta el a száját, majd hátradőlt a székén.

– Nem, csak tisztában vagyok a képességeimmel.

– Ne bízd el magad – oktatott ki. Na, kezdődik megint. Éreztem, hogy gyorsan emelkedik a vérnyomásom. Belebújva ismét a kiscicás bögrémbe, próbáltam megfulladni.

Maradj csendben! Hagyjál már! Fogd be a szád! – szitkozódtam magamban, de ő csak mondta és mondta az atyáskodó szöveget.

Két percig bírtam.

– Elég! – csattantam fel, mire elnémult. – Az egy dolog, hogy meghaltak a szüleim, de már huszonegy éves voltam! Felneveltek! Pótapára meg nincs szükségem! – vágtam az arcába dühösen.

Nagy, barna szemével sértődötten pislogott rám. – Tudom, hogy tanulnom kell! Fogok is! De ne te mondd meg, mikor! Tudom, hogy herótot kapsz a barátaimtól, de leszarom. Megyek ma velük bulizni, és kész! És majd tanulok holnaptól! Vagy hétfőtől. De én döntöm el mikor, mennyit, mire készülök! Oké? – álltam a sarkamra.

– Te tudod – fagyosan csengett a hangja.

Amíg befejeztem a kávémat, hallgatott. Én is. Rá se néztem. Durcás gyereknek éreztem magam, nem pedig huszonéves felnőttnek.

A csendet a telefonja csörgése törte meg, összerezzentem a váratlan zajtól. Lopva rásandítottam, miközben a füléhez emelte a készüléket.

– Helló, Joe. Nem zavarsz. Most? Neeem, megyek. Fél óra múlva ott leszek. Jó. Jó. Rendben. Szia.

– Most mennem kell, Phaedra, ne haragudj. – Nem bántam.

– Nem gond. – Hideg csókot nyomott a számra, és távozott. Nem kísértem ki, kitalált ő magától is.

Néhány percig még ültem a helyemen, magam elé meredve, várva, hogy lecsillapodjanak az érzéseim, de mivel nem ment túl jól, így egy régi, jól bevált módszerhez folyamodtam: elindítottam Spotify-on a Kedvencek listámat, majd nekiálltam főzni.

Sajtkrémlevest készítettem ropogós kenyérkockákkal, valamint párolt zöldségeket sült, csípős csirkeszárnyakkal. Semmi extra, de mire mindennel készen lettem, a mérgem is elpárolgott.

Mosogatás után elkezdtem készülődni, ami nálam ritkán vett igénybe fél óránál többet. Sötétkék slim farmert vettem fel, amit fehér alapon fekete feliratos pólóval és fekete, elöl hosszabb, hátul

rövidebb bőrbetétes pulcsival párosítottam. A hajam hosszas szenvedés után sikerült kiegyenesítenem, a szememet fekete, füstös kerettel emeltem ki, befejezésül pedig még feldobtam egy kis szájfényt. Hosszú, formára reszelt, aranyra lakkozott körmeimet elnézve megfordult a fejemben, hogy át kéne őket festenem, de még vállalhatóan néztek ki, és már időm sem lett volna rá.

Összességében elégedett voltam a külsőmmel.

Felkaptam a térdig érő, fekete szövetkabátomat, az aranyszínben pompázó clutch-om, belebújtam a fekete, magassarkú bőrcsizmámba, majd kiléptem a hóesésbe, és ráérősen a megálló irányába ballagtam.

Téli éjszaka! Imádtam.

Hideg és hóillat keveredett a fehér levegőben, az égen narancsos felhőtakaró púposodott. Most nem volt olyan hideg, mint múlt éjjel, és az utcák sem voltak kihaltak.

A metró szinte azonnal jött, csikorogva fékezett le. Sokan voltak rajta, fiatalok, akik bulizni mentek, felnőttek, akik dolgozni, azonban a tegnap esti férfit sehol sem láttam.

Háromnegyed óra múlva megérkeztem a Pincéhez, ami a belvárosban volt, közel a főutcához, egy eldugott, de világos és nyüzsgő mellékutcában.

Az épület előtt hat-hét ember ácsorgott, dohányzott és beszélgetett. Megkerülve őket lepacsiztam a kidobókkal, akik közül az egyik kinyitotta nekem a bejárati ajtót. A felfelé induló lépcső az épület emeleteire vezetett, koncerttermek villódzó fényei közé, lepusztult szobák szakadt kanapéihoz, csocsó- és biliárdasztalok rengetegébe, teraszokra, ahol lehetett dohányozni, színes puffokkal ölelt, illatos vízipipák gőzébe.

Én a lefelé vezető, hosszú lépcsőn indultam el, ami egy hatalmas terembe torkollott, ahonnan épp a CNCO Hey, DJ című slágerének dallamai szűrődtek ki, azonnal mozgásra csábítva a csípőmet.

Balra kör alakú faasztalok, szemben a kék neonfényben úszó pult kapott helyet, helyes, hózentrógeres bártender srácokkal ékesítve. Középen nagy teret hagytak a táncolni vágyóknak, de még korán volt, csak kevesen éltek a lehetőséggel. Jobbra, a fémkorláttal elkülönített dobogón, az emeleten és a hátsó teremben további faasztalok, foszladozó bőrkanapék, párnás székek álltak. A falakon híres emberek karikatúrái lógtak, emlékszem, a kezdetek kezdetén órákat töltöttünk azzal, hogy próbáltuk kitalálni, ki kicsoda, még fogadásokat is kötöttünk. Megjegyzem, egyszer sem nyertem.

A társaságom az emeleten ült, a szokásos helyünkön.

A hosszú, ombre hajú Barbara Flynn e-cigarettával a kezében élénken integetni kezdett, amint észrevett. Most is tökéletesen festett, mint aki fél órával ezelőtt még egy szalonban szépült.

Sietősre vettem a lépteimet. Már mindenki ott volt, nyilván egyedül én késtem, megint.

A fekete bőrű, jó húsban lévő Nora Egwu épp erőteljesen gesztikulálva, raszta tincseit babrálva fecserészett a szomszéd asztalnál ülő lányokkal, akiket a tüsi hajú, agyontetovált Victor Hernández nyálcsorgatva stírölt, miközben megszokásból a nyelvpiercingjével játszott. A legjobb gyerekkori barátnőm, Diana Balston az én mozgásomat követte barátságos tekintetével, és maga mellé mutogatott egy üres székre, amit nekem foglalt. Először a nagydarab, ám vajszívű Dave Dixonnak adtam puszit.

– Ahhoz képest, hogy mennyit ittál tegnap, egész jól festesz ma! – csipkelődött.

– Kösz, tudod, a smink.

– Jah, így már mindent értek.

– Nem mintha annyit ittam volna! – jutott eszembe védekezni.

– Áh, te? Soha!

– Hola guapa! – rántott magára Victor, megropogtatva a csontjaimat.

– Hola cari! Na, melyik lány lesz a ma esti áldozat? – sandítottam a szomszéd asztal felé.

– Légy egy kicsit optimistább, és kérdezd úgy, melyik kettő lesz a szerencsés kiválasztott?

– Oh, sokat akar a szarka!

– Az én farkam bírni fogja!

– Nem kételkedem. Helló Nora, új frizura? – rángattam meg az egyik lila tincsét.

– Hékás, Phaedra, én nem a csávód vagyok, hogy taperolj! – lökte el a kezem megjátszott felháborodással.

– Ha a csávóm lennél, nem a hajad húzgálnám. – Erre mindenkiből kitört a nevetés, Nora rácsapott a hátsómra, közölte, hogy girhes vagyok és többet kéne ennem.

Végül végre leültem Dia mellé, a szék támlájára fektetve a kabátom.

– OMG. Whatever? – mutatott a pólómon lévő feliratra Barbie. – Így nem fogsz bepasizni! –

sápítozott.

– Már be vagyok pasizva, szóval… Whatever.

– Uhhh, tessék – tolt elém egy korsó sört. – Igyál inkább, hátha elfelejted ezt a hibád.

– Még jó, hogy csak ez az egy van.

– Akkor erre most iszunk! – emelte a saját italát.

– Ránk! – emeltem én is.

– Rátok! – csatlakozott Dia is. – Ha nem lennétek, ki kéne titeket találni – csóválta a fejét.

– Hah! Ugyan kinek lenne elég fantáziája? – tette fel a költői kérdést Barbie.

– Inkább igyál! – Koccintottunk, és pillangók szárnyrebegését kezdtem érezni a gyomromban.

Éjfélre felpezsdült az élet. Legalábbis nekem az alkoholgőz fátyolán át minden pezsgett.

A Pince megtelt, óriási lett a tömeg, ennek ellenére úgy döntöttem, megpróbálkozom a lehetetlennel, és lemászom a pulthoz kérni egy újabb italt.

Összemosódtak az emberek, az arcok, távolról hallottam a hangokat, a nevetések csilingelő

folyammá olvadtak egybe, a zene már-már fájdalmasan dobolt a mellkasomban, a vibráló, színes neonfényektől az ájulás kerülgetett. Nagy nehezen, de végül eljutottam a pultig. Rendeltem egy korsó sört, és amíg a pultra könyökölve vártam rá, igyekeztem kijózanodni. Megkaptam az italomat, nyújtottam érte a pénzt, amikor a távolból egy mély, határozott, mégis selymes tapintású, brit akcentussal fűszerezett hang ütötte meg a fülem.

– Én állom a hölgyét! – Ott volt. Mellettem állt, egy pohár borral a kezében. Ő.

– Helló, Mr. Éjszakai Metrós Férfi – villantottam rá egy spicces mosolyt.

– Szóval emlékszel rám. William Pyer – nyújtotta a kezét. Hűvös, száraz, erős keze volt.

– Phaedra Colt – mutatkoztam be. – Köszönöm a meghívást – koccintottunk.

– Ha már így összefutottunk másodszorra is. Nem hiszek a véletlenekben – mosolygott rám negédesen. Furcsa, de nem csodálkoztam, hogy újra találkoztunk. Úgy éreztem, ha nem futottunk volna össze, az lenne a fura.

William eszméletlen jól nézett ki, mint egy angol úriember: fehér inget viselt, fekete-fehér csíkos mellényt, és zakót, amit nem gombolt be, látni engedve ezüstszínű óraláncát. Szexi. Öntudatlanul is megnyaltam a szám. Ejnye-bejnye, Phaedra!

– Mi szél hozott ma este ide?

– A tulajjal volt egy megbeszélésem, aztán gondoltam, szétnézek idelent. És milyen jól tettem.

– És tegnap hazafelé tartottál? – kíváncsiskodtam, belekortyolva a sörömbe. Nem úgy tűnt, mintha sietne, de azért szóval akartam tartani.

– Igen. Gondolom te is. Egy ilyen gyönyörű, fiatal nő miért mászkált egyedül az éjszakában olyan későn? – Majdnem elpirultam. De csak majdnem.

– Nem volt azért olyan késő, más helyeken olyankor indul be az élet.

– Nem vagy félős. – A mosolyában bujkált valami, valami, amiről nem tudtam megmondani, mi az.

Csapongtak a gondolataim.

– Kéne, hogy az legyek? – vontam fel a szemöldököm kihívóan.

– Sok veszélyes dolgot rejt az éjszaka – felelte sejtelmesen.

– Mint például?

– Gyilkosokat. – Szinte szenvedéllyel ejtette ki a szót, morbid szenvedéllyel, sötét vonzalommal.

Kezdett rám ijeszteni. Észrevehette, mert témát váltott.

– És mivel foglalkozol, Phaedra?

– Egyetemre járok, újságírónak készülök.

– Hálátlan szakma, mindenki utálja az újságírókat. – Eltátottam a szám. Erre a kritikus hangnemre azért nem számítottam.

– Miért, te mivel foglalkozol? – cinizmus bujkált a hangomban. Akármit fog mondani, tuti

belekötök!

– Van néhány szórakozóhelyem a világban – válaszolta mintegy mellékesen.

– Néhány?

– Igen – somolygott titokzatosan. Nem tudtam mire vélni a viselkedését.

– Mi a nevük? Hogy-hogy “a világban”? – furcsállottam.

– Pyer. Minden nagyobb városban van egy-egy. Párizsban, Londonban, Tokióban, Dubajban, sorolhatnám…

– Még sose jártam az itteniben, pedig minden menő helyet ismerek a városban. – Nem vette magára a csúfolódásom, de én úgy éreztem, ezzel kiegyenlítettem. A város összes szórakozóhelyét ismertem, minimum hallomásból, de ez nekem is új volt. – Most nyílt?

– Nem. Ha szeretnéd, jövő héten elviszlek oda, és megmutatom. – Hízelgett az ajánlata, így elfogadtam a meghívást.

Egy órát beszélgettünk még, majd megállapodtunk, hogy együtt megyünk haza, hogy „ne történhessen velem semmi rossz” útközben. Visszasiettem a többiekhez a kabátomért.

Nevetve fogadtak.

– Eeh tu bestia! – rázta felém a mutatóujját Victor.

– Láttunk! – vigyorgott Dia.

– Csapasd csajszi! – biztatott Nora, pacsira emelve húsos kezét. – De vigyázz, Eric meg ne tudja. –

Csak viccelt. Alig várták mind, hogy szakítsunk.

– Arrafelé lakik, mint én, hazakísér. – Dave füttyentett.

– Micsoda lovag.

– Dögös lovag – fokozta Barbie, vékony szemöldökét húzogatva.

– Aztán tényleg otthon köss ki! – kötötte a lelkemre Dave. Kuncogva forgattam a szemem.

– Persze, persze. Délután háromig ne zaklass, Barbie! – A lány csak rám öltötte rózsaszín nyelvét, és legyintett, ugyan mégis mit árthatnék én neki?

Williammel kint találkoztunk az utcán. Egy lámpa fénykörében tornyosult, mint egy démoni kőszobor. A kezét zsebre dugta, kabátjának a gallérja az álláig ért, csak az arca világított fehéren, zöld szeme pedig csillogott, akár egy macskáé.

Odalépdeltem hozzá. A hóesés mérséklődött a kora estihez képest, és az emberek is megritkultak.

– Darling – nyújtotta a karját. Belékaroltam, így sétáltunk a fehér hóesésben a főutcáig.

Zavaros érzések kavarogtak bennem. Bíztam benne, mintha régről ismerném. Úgy sétáltunk, mintha valamilyen szinten összetartoznánk.

Leintett egy taxit, majd mindketten a hátsó ülésre huppantunk be. Bemondtam a címem.

Az alkohol kezdett kimenni belőlem, viszont valami egészen más elhomályosította az agyam: bódító köd. Tetőtől talpig bizseregtem, mintha mágnes lett volna a testünkbe ágyazva, legszívesebben dörgölőztem, bújtam volna hozzá. Szaporává vált a légzésem, a szívem a bordáim rácsát rázta.

Az a dús, fényes, fekete haj… biztosan puha…

Rózsaillat? Igen. Rózsaillatot éreztem.

Amint találkozott a pillantásunk, megbabonázott a szeme, nem bírtam elfordítani a fejem, ahogy az tegnap ilyenkor sikerült.

Húzott felé egy láthatatlan erő.

És a szája… Le mertem volna fogadni, hogy szikrák pattognak rajta.

A hangja mély, dallamos basszus, lágy és búgó, férfias és izgató.

Az akcentusa… Arról ne is beszéljünk, a bugyim már a Pincében leolvadt tőle.

A férfi egész lénye úgy ölelt körbe, mint egy tó. Egy meleg, selymes vizű tó, amiben boldogan merültem el. Megőrjített a jelenléte, megbolondultam attól, hogy akár megfoghatnám, megsimogathatnám, megcsókolhatnám, magamba szívhatnám az illatát, bő kortyokat ihatnék a létezéséből, eggyé válhatnék vele…

Nem, tévedtem, valószínűleg még mindig a pia hatása alatt álltam.

A taxi lefékezett a házam előtt. Kiszálltunk a járműből, és elkísért a kapuig. Jó éjszakát kívánva hajolt felém. Megijedtem, hogy szájon fog csókolni, mégsem bírtam elugrani előle, földbe gyökerezett a lábam. Megpuszilta az arcom. Szégyenlős mosollyal, suttogva elköszöntem tőle, bementem a kapun, átvágtam az udvaron, fel a lépcsőn, és az ajtóból visszafordulva még épp láttam, hogy a taxi elindul. A számat rágcsálva beslisszoltam az előszobába, levettem a kabátot, leszenvedtem magamról a csizmát, elkóvályogtam a szobámig, majd ruhástól bedőltem az ágyba, és beleájultam a szoba forgásába.

Második fejezet

Egy fájdalmas ébredést követően fél órán át csak bámultam ki a sajgó fejemből. Nem láttam semmit, mert teljesen le volt húzva a redőny. Büdös és koszos voltam, tele homályos emlékekkel az éjszakáról.

William…

A tekintete volt az egyetlen, amire tisztán emlékeztem. Az a zöld szempár! Beleborzongtam.

Nemsokára nyöszörögve kikászálódtam az ágyból, az összes ruhámat, illetve a szennyesben lévő

cuccaimat is a mosógépbe tettem, lehúztam két bögre tejeskávét extra tejjel és fájdalomcsillapítóval, lezuhanyoztam, hajat mostam, fogadkoztam, hogy többé nem iszom, majd négy órakor leültem végre tanulni. Még egy oldalt se olvastam el, amikor csengettek. Egy futár ácsorgott a kapu előtt.

Beengedtem, és kelletlenül kinyitottam a bejárati ajtót. Nem voltam kisminkelve, kócos hajam egyszerű lófarokban lógott, és szerintem a pórusaimon keresztül még mindig alkoholt párologtattam.

Ilyen állapotban nem szívesen mutatkoztam senki előtt.

A srác átnyújtott egy szál vörös rózsát, meg egy piros színű borítékot. Bizalmatlanul vettem át a küldeményt, azt hittem rossz címre hozta, de biztosított afelől, hogy nem. A nappaliba csoszogva belegondoltam, hogy még sosem kaptam vörös rózsát senkitől. Annyira nem is vágytam rá soha, de most, hogy valaki küldött, kellemes érzés áradt szét bennem. Vízbe tettem a virágot, gyorsan kibontottam a borítékot, és kihúztam belőle egy fehér kártyát.

„Találkozzunk holnap este nyolckor, érted megyek! W”

Kézzel írta, gyönyörű betűkkel.

Eric… Ugrott be hirtelen. Szabad nekem találkoznom egy másik pasival? Ha randi, nem. De ez nem az! Csak mutat egy olyan szórakozóhelyet, amiről soha nem hallottam. Csak kíváncsi vagyok rá.

Igen. Nem vagyok ribanc.

Valljuk be: saját magam megnyugtatásához remekül értek.

Este Dia hívott.

– Na, milyen volt a hazaút? – kíváncsiskodott szaftos sztorira éhezve.

– Rövid. – Pont, mint a válaszom.

– Na, de mégis – nyaggatott. Kitartó típus volt, ha egyszer tudni akart valamit, nem nyughatott, amíg meg nem tudta.

– Nem történt semmi. Férjes asszony vagyok – poénkodtam lazán.

– Fééérjes! – kacagott fel. – Eric átmeneti csapás, higgy nekem.

– Szeretem.

– Mint én a vibrátoromat. Szeretem, szeretem, egy életet mégse élnék le vele. Tudom, hogy nem ő a nagy ő. Bármennyire is nagy.

– Aranyos hasonlat. De tényleg szeretem. Csak… Azt hiszem mostanában túl sokat vitatkozunk.

Ez lehet az oka annak, hogy észreveszek más férfiakat is.

– Hoppá, micsoda királyi többes! Ki a többi?

– Ööö, na jó, egyedül Willt vettem észre. De ő csak… egy új ismerős.

– Aha – hitetlenkedett. A kis piszok. Olyan, mint egy tükör. Az én tükröm. Mindig megmutatja, ki vagyok valójában, mit érzek valójában, mire gondolok valójában. Néha szörnyen fáj az igazság.

– Új ismerős, aki elvisz a saját klubjába – vallottam be.

– Saját klubja van? Ingyen pia!

– Legalább. Holnap futás? Akkor mesélek majd részletesebben.

– Tízre ott vagyok. Most tanulsz?

– Igen.

– Gondoltam, csak olyankor nem lehet veled trécselni. Stréberke.

– Kapd be! Holnap majd beszélünk. Na, pááá!

– Szia! – Alig tettem le a telefont, újra csörgött. Néha legszívesebben kivágtam volna az ablakon.

– Hey!

– Helló kicsim. Hogy vagy? – érdeklődött Eric.

– Jól. Jó volt a tegnap este, épségben hazaértem, tízkor keltem, mostam, tanultam, és még mindig tanulok – mondtam, mintha legalább évezredek óta csak a könyv fölött görnyednék. – Kezdem rohadtul unni. Ott mi újság?

– Minden rendben, ma három üzletet ütöttem nyélbe, a festők befejezték végre a munkát, hamarosan beköltözhetek az új lakásomba. – Fantasztikus. A város legdrágább kerületében vett egy penthouse-t magának. – Találkozunk holnap este?

– Holnap este? – szisszentem fel. Normális esetben egy szerelmes nő ilyenkor a másik programját mondja le, csak hogy együtt lehessen a szerelmével. Én nem. Most vagy nem vagyok szerelmes, vagy ez egy nem normális eset.

– Már van programom – sajnálkoztam.

– Megint mész bebaszni a haverjaiddal? – A hangja rejtett indulatokkal telítődött.

– Nem, nem velük megyek! Egy másik ismerősömmel – húztam fel az orrom sértődötten.

– Milyen ismerőssel? – fogott gyanút.

– Nem ismered. – Ez az. A létező legrosszabb hárítás. Csak így tovább. Jobbat kell kitalálnom! –

Nem is fontos, nem lesz semmi extra – hadováltam tovább. – Inkább gyere át ma. Van egy meglepetésem – búgtam kéjes hangon.

– Mi? – Helyes. Haha. Pasik... Túl kiszámíthatóak, ráadásul Eric még egyszerű is, mint egy bot.

– Ha háromnegyed óra múlva ideérsz, láthatod, és ha jófiú leszel, talán meg is érintheted.

– Mindjárt ott vagyok. – Letette. Nevettem. Becsuktam a könyveimet, és kiköltöztettem az egyetemet az ágyamból. Füstölőt gyújtottam és fehér gyertyákat. Kiengedtem a hajam, majd felvettem a nemrég vásárolt csipkés, fekete fehérneműmet, egy bő inget, kalapot, kesztyűt, tűsarkút.

Becipeltem két széket az ágyam elé. Gyors sminkelés, és kész is voltam.

Megérkezett Eric, és már az előszobában nekem esett volna, ha nem táncolok el előle.

– Nyugi, tigris! – Kézen fogva a szobámba vezettem, ahol leültettem az egyik székre, a háta mögött összebilincseltem a kezeit.

– Ezt már szeretem – vigyorgott kiéhezve.

– Tudom. – Elindítottam a Trey Songz Na Na című számát, és kezdetét vette a sztriptíz. Ügyesen kihasználtam a széket, ritmusra táncoltam, lassan szabadultam meg a ruháimtól. A kalapot a sarokba dobtam, összeborzoltam a hajam. Egyik lábam felraktam a székre, csigalassúsággal lehúztam a kesztyűmet. Terpeszben leültem a székre, előre dőltem, a lábaimon végigsimítva egyenesedtem ki, hátravetve a fejem. Ütemre köröztem a felső testemmel, miközben kigomboltam az ingem, és az ágyra hajítottam. Erik megvadulva próbált kiszabadulni a fogságból. Hiába. Amikor már csak a melltartó és a pici tanga maradt rajtam, következett az öltánc. Próbált megcsókolni, megnyalni, még a fogaival is utánam kapdosott, eredménytelenül. Én azonban megszabadítottam a nadrágjától és a boxerétől is. A hímvesszője vágyakozva meredt felém. Levettem a melltartóm, félrehúztam a bugyim, és az ölébe ültem, magamba fogadva átlagos méretű farkát. Egyszerre nyögtünk fel. Még mindig szabadulni akart, de nem segítettem rajta, csak mozogtam tovább. Köröztem a csípőmmel, előre-hátra hintáztam, amíg el nem jutott a csúcsig. Nekem most sem sikerült, valamiért vele elég ritkán élveztem el, ráadásul nem is nagyon törte magát, hogy ezen változtasson.

Mindenesetre aznap éjjel nálam aludt, és nem kérdezett a rejtélyes ismerősről.

Ágyba hozott kávé helyett ordibálásra keltem. Fel se fogtam hirtelen, mi történik. Összeomlott a tőzsde? Meghalt az elnök? Kitört a zombiapokalipszis?

– Honnan van az a rózsa?! Ki küldte?! És az a fecni? Az ismerős igazából hódoló?! – Basszus!

Hogy lehettem ekkora idióta?! Persze, hogy otthagytam a rózsát és a levelet a nappaliban az üvegasztalon! Én hülye! Hirtelen se köpni, se nyelni nem tudtam.

– Válaszolj! – Kirángatott az ágyból, alig tudtam talpon maradni. Egészen a nappaliig vonszolt, ahol végre sikerült kitépnem magam a szorításából.

– Nyugodj le! Megvesztél? Hadd magyarázzam meg! – Hát ez nem segített. A falhoz vágta a vázát és elviharzott.

Bassza meg! Az volt a kedvenc vázám! Hogy ezt hogy fogom kimagyarázni, még nem tudtam.

Nemsokára megérkezett Dia. El is feledkeztem róla.

– Hát te? Még nem vagy kész? – nézett végig köntös takarta testemen, egyik kezemben seprűvel, a másikban lapáttal, amin szilánkok csillogtak.

– Ne haragudj, de… Hosszú reggelem volt. – Bejött a lakásba, és lecuccolt.

– Csak nem…? – húzódott fülig a szája.

– Eric.

– Ó. – Mély csalódás ült ki az arcára.

– Tegnap délután kaptam azt a virágot – biccentettem az asztalon álló rózsa felé, mely immár új vázában vöröslött – és egy levelet Williamtől.

– Milyen romantikus! Jóképű, klubjai vannak, ahol ingyen ihatnál – és persze a barátaid is – , még virágot is küld… Phaedra, már nem azért, de ez a pasi… Ne haragudj, de Eric a fasorban sincs.

Mindegy, zárójeles megjegyzés volt, folytasd.

– Menjünk a konyhába, még nem porszívóztam fel a nappalit. – Nagy levegőt vettem, közben ő az asztal szélére ült, én az egyik székre roskadtam.

– Szóval?

– Este átjött Eric, itt aludt, és reggel felfedezte a rózsát meg az üzenetet. Nyilván a parányi agyamnak hála szem előtt hagytam az ajándékokat.

– Annyira nem hagyhattad elöl, ha csak reggel tűnt fel annak a maflának.

– Mással volt elfoglalva.

– Pfúj, Erickel? Blööö, ne gusztustalankodj.

– Nézd objektíven: szerintem jó faszi amúgy.

– Objektíven nézve sem látom, mi vonz benne. Na meg nem tudom, feltűnt-e, de nem igazán szoktad emlegetni, hogy hű, de jó lenne az ágyban.

– Nem rossz – vontam meg a vállam.