Fordította

Gázsity Mila

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Eleanor Shearer: River Sing Me Home

Headline Review an imprint of Headline Publishing Group,

London, 2023

Első kiadás

Copyright © 2023 Eleanor Shearer

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Becky Glibbery

Borítókép © Shutterstock

Térkép © Tim Peters

Anyunak, apunak, Calnek és Jeanette-nek

Szó hallatszott Rámában, sírás és keserves jajgatás; Rákhel siratta az ő fiait, nem akart megvígasztaltatni az ő fiai felől, mert nincsenek.

Jeremiás könyve 31:15

Ha egy váza eltörik, a darabkáit összeillesztő szeretet erősebb annál a szeretetnél, amely természetesnek vette a szépségét, amíg még ép volt.

Derek Walcott, The Antilles:

Fragments of Epic Memory

A sziget talaja termékeny volt, de semmi sem eresztett benne mély gyökereket. Amikor jöttek a hurrikánok, a legvaskosabb fát is kifordították a földből; amikor pedig megjelentek a fehér emberek, kitépték a gyermekeket az anyjuk karjából. Így hát megtanultunk remény nélkül élni. Számunkra a veszteség volt az egyetlen bizonyosság.

Sokan közülünk már elvesztették egy otthonukat. Egy mélyre nyúló gyökerű, nagy múltú ősökkel bíró otthont. Csakhogy azok a gyökerek nem mentettek meg bennünket. Azok a gyökerek elrothadtak a rabszolga-kereskedők hajóinak gyomrában, a sötétségben, a mocsokban. Nem sok minden maradt, amit elültethettünk az új világban, és az a kevés is a fehér emberé lett, csak a kezét kellett kinyújtania érte. Ezért megpróbálkoztunk azzal, hogy a sziget felszínén éljünk. A cukornádat elültettük, magunknak azonban semmit sem vetettünk. Az anyák elfordították a fejüket, amikor megszületett egy gyermek, mert nem akartak a szemébe nézni.

Igyekeztünk átsiklani ezen a fél életen, ezen a történelem és jövő nélküli életen, ám végtelen jelenünk képes volt megnyúlni és átívelni az időn, míg újra vissza nem térnek az életünkbe a színek, a mozgás. Éjjelente a hazánk régi isteneiről suttogtunk meséket a gyerekeinknek, egy olyan nyelven, amelyet a fehér emberek nem értettek.

A hurrikánok így is megérkeztek. A gyermekeket így is elvitték, és eladták a tengerentúlra. Ekkor azonban ott volt már bennük az aprócska mag, amely egy másik életről dalolt nekik.

Mindennek sekély gyökere volt. Ám ami nem tudott mélyre lenyúlni a földben, az annál szélesebben terült szét, megcsapolva az óceánokat, alagutat fúrva a közeli szigetekhez, ahol akadtak mások is, akik megkíséreltek a tegnap emléke nélkül, a holnap reménye nélkül élni, és kudarcot vallottak.

Gyökér nélkül elpusztul minden. Sokan meghaltak közülünk is, a fehér ember keze által vagy a déli nap hevétől. A vérünk a talajt gazdagította, a gyökerek a testünkből táplálkoztak. Ettől megerősödtek. Sekély gyökerek voltak, de erősek.

Végül mégiscsak volt remény ezen új világ számára is.

BARBADOS
1834 augusztusa

1

Az éjszaka legsötétebb órája volt, és Rachel futott. Ágak kaptak bele a bőrébe. Madarak rebbentek fel rikoltva a léptei dobbanásától. Korábban zuhogott az eső, és amikor a nő megcsúszott a sáros, egyenetlen talajon, nekitántorodott egy érdes törzsű pálmafának. Lecsúszott a földre, ahol hangyák meneteltek, bogarak futkostak, és láthatatlan férgek ástak alagutat maguknak a felszín alatt. Zihálva teleszívta a tüdejét a fülledt, párás levegővel. A nyelve is érzékelte, mennyire nyirkos, és érezte a félelem maró, savas ízét is.

Mit tett?

Hátranézett. A sötétben felmagasodott mögötte a Gondviselés-ültetvény lepárlója, a malom éles pengéjű tőrként meredező vitorlái haragos keresztet rajzoltak az égre. Torkon ragadta a rémület – a lepárlónak mintha szeme lett volna, mintha meg tudta volna súgni a munkafelügyelőnek, hogy mit látott.

Még nem késő. Még visszamehet, átmászhat a falon, és végigosonhat a félig beültetett cukornádmezőkön, ahol tátongó gödrök várják a fiatal, zöld nádszárakat. Visszatérhet a kunyhójába, amely egy a sok fakutrica közül, és visszafekhet a gyékényre, amely a negyvenévi használat során vékonyra kopott. Aztán várhatja a hajnalt és az újabb robotolással töltött napot…

Felkászálódott, és megint nekiiramodott. A lába egyre mélyebbre vitte az erdő alaktalan árnyékai között.

Nyilallt a mellkasa. Szívesen elnyúlt volna a földön, de nem tehette; a teste akaratlanul is egyre messzebb és messzebb került a Gondviseléstől. Ha megroppant egy ág, a zajt puskalövésnek hallotta; az agavarangyok mormogása mintha a felkutatására induló férfiak távoli kiáltozása lett volna. Tovább kell futnia.

Egyedül volt, csupa sár, olyan kimerült, hogy a csontjai is belezsibbadtak, de egy kérdés nem hagyta nyugodni…

Ez lenne a szabadság?

A néptelen erdő. A rémült menekülés. Ez lenne, amiben oly régóta reménykedtek?

Előző nap a Gondviselés-ültetvény rabszolgái összegyűltek a nagy ház előtt, ahol rezzenéstelen arcú fehér emberek várták őket – az úr a lova nyergében, az egyik oldalán a munkafelügyelő állt, a másikon a felesége és a három gyereke sorakozott fel a ház lépcsőjén.

A fehérek a rabszolgákra meredtek, és azok visszabámultak rájuk.

Mindannyian tudták, hogy mi következik. Néhány rabszolga még mosolygott is. Rachel azok közé tartozott, akik nem. Elég idős volt ahhoz, hogy emlékezzen más alkalmakra, amikor azt rebesgették, hogy vége a rabszolgaságnak. Addig nem hiszi el, míg nem hallja magának az úrnak a szájából.

Meleg volt, az úr kopaszodó homloka fénylett az izzadságtól. Amikor előbbre léptetett a lovával, Rachel egy pillanatra meglátta a feleségét. Főleg a nő összeszorított, dühödt megvetésről árulkodó ajkának látványa miatt ingott meg az eltökéltsége. Már mert remélni.

Az úr nem sokat beszélt. Elmondta, hogy a király elrendelte a rabszolgaság megszüntetését. A következő naptól fogva életbe lép az új felszabadítási törvény.

Szabadok voltak.

Néhányan sírtak. Mások kiáltoztak, és örömükben táncra perdültek. Az izzadó, hangos tömeg olyan lett, akár a medréből kilépő folyó. Az úr és a munkafelügyelő hasztalan osztogatott ordítva parancsokat, a zajban nem lehetett hallani őket. Egy idő után az úr azzal próbálta megregulázni az embereket, hogy átvágtatott rajtuk a lovával. Az állat fejbe rúgott egy asszonyt, aki azonnal szörnyethalt. De szabadon halt meg.

Van azonban más is, folytatta az úr. Többé nem rabszolgák, hanem az ő „tanoncai”*. A törvény szerint hat éven át még neki dolgoznak. Nem hagyhatják el a birtokot. Amikor a nap felkel, Rachel és a többiek visszamennek a földekre, hogy befejezzék az ültetést. Az elültetett cukornád gondozása lesz a munkájuk a következő, majd pedig az azt követő betakarításig. Hat éven át cukornádat fognak aratni, ültetni, majd újra aratni.

A szabadság csak egy újabb szó volt az eddigi életükre.

A tömeg dühösen felszisszent. A munkafelügyelő a vállára akasztott puskához kapott, és lejjebb rántotta. A mozdulatot száz szempár követte. Az úr lova horkantva kifújta a levegőt az orrlikán, a kantár megfeszült.

A sziszegés elhalt, az emberek mozdulatlanná dermedtek.

Rachel számára a csend a szabadság üres ígéretét jelentette. Évek óta örök homály vette körül. Akiket szeretett, már mind eltávoztak. A léte összezsugorodott, a határai ott húzódtak, ahol az ültetvényé, a megszokott, végtelen robotolásé, a régi élet hosszú árnyaié. Ennyi volt az értelme. A szabadság olyan űr, amelyet csak cukornáddal lehetett betölteni.

Azon az éjszakán minden ugyanolyan volt, mint máskor. A kemény talaj a háta alatt. Sovány, göcsörtös, inas végtagjai. Dohos szagú kunyhója. Az előtte álló dolgos napok, az élete, amely éppoly egyhangú volt, mint a földeken rendben sorjázó barázdák.

Az anyjával álmodott. Vagy talán csak az anyja gondolata volt, holmi melegséget és kedvességet árasztó körvonal. Képtelen volt felidézni a tulajdon anyját.

Az asszony ott állt előtte, ám Rachel valami módon tudta, hogy még sincs ott, hanem valahol a tengeren túl. Illékony volt, egy füstfoszlány. Nem időzhetett sokáig.

Az anyja kimondott egy nevet, amelyről Rachel tudta, hogy az övé, pontosabban az övé volt, mielőtt valami fehér ember elnevezte Rachelnek. Amit a fehér ember ad, azt mindig el is veheti. Ám ez a másik név – ez az övé volt. Elismételte. Idegennek érezte a szájában a szótagokat, de erőre kapott attól, ahogy a beszéd ritmusa átvibrált a testén. Képes volt úgy felállni, hogy nem görnyedt meg. Érzékelte a teste súlyát, jólesett tudni, hogy erős és tömör.

Az anyja hátralépett, és elkezdett szétfolyni, cseppenként olvadt bele a talajba. Amikor eltűnt, a föld fényes, mélyvörös színt öltött.

Koromsötét volt, Rachel összezavarodottan, remegve, izzadságtól fénylő bőrrel riadt fel, és a teste képtelen volt megnyugodni. Tovább mozgott, bár Rachel nem kérte rá, az állati ösztön hajtotta, amikor kimászott a kunyhóból, felegyenesedett, elhagyta a Gondviselés-ültetvényt, és belevágtatott az éjszakába.

Az erdőben a nő ismét feltette magának a kérdést: ez lenne a szabadság? Váratlan törés, egy szökevény test, egy rémülettől bénult elme, amely olyan dolgok kibontakozásának a tanúja, amelyek felett nincs hatalma?

A fáknak nem volt válasza. A lombjaik susogtak a szélben, és Rachelnek olyan érzése támadt, mintha gúnyolódnának vele…

És most mi lesz?

A teste gondolkodás nélkül cselekedett, mintha saját, elkeseredett akarattal bírt volna.

Futott tovább.

Azon a holdtalan éjszakán nem tudta megállapítani, hogy mennyi idő telhetett el, de a lábában úgy feszültek az izmok, hogy tudta, legalább egy órán át futhatott. Ekkor hallotta meg a hangot, amely olyan halk volt, hogy eleinte azt hitte, csak képzelődik. Valaki énekelt.

A fák törzse között pislákoló fénypontra lett figyelmes. Miközben lassan elindult felé, kísértetek és éjjeli szellemek jártak a fejében. A félelme azonban enyhülni kezdett, ahogy egyre hangosabbá vált a dobszóval kísért éneklés, amely betöltötte az erdőt. Az örömteli, emberi hangok magukhoz vonzották.

Egy tisztás. Letaposott földdarab a fák között. A közepén pattogó tűz, amelyet többtucatnyian táncoltak körül, de a tisztás szélén még ennél is többen ácsorogtak. Amikor a táncosok pörögve-forogva elhaladtak mellette, Rachel fülét különféle szó- és dallamfoszlányok ütötték meg, amelyek egyetlen melódiává olvadtak össze. Hallott angol beszédet, de más nyelveket is, régebbieket, amelyek nem a füléhez szóltak, hanem a csontjaihoz.

Csak állt az árnyékba húzódva, és várt. Fiatalabb korában megfordult táncmulatságokon, de azok nem ilyenek voltak. Az ültetvény életéhez tartoztak, és vagy a rabszolgák szállásán, vagy egy közeli város piacterén rendezték meg őket. Egy mellettük elhaladó fehér járókelő, vagy az úr arca a nagy ház valamelyik ablakában mindig a táncolók eszébe juttatta, hogy az örömük nem korlátlan; nem áradhat túl a rabszolgaság határain. A tisztáson másféle varázslat ragyogott. Nem voltak kandi tekintetek, hogy megtörjék a bűbájt, és a táncosok felszabadultan, kecsesen mozogtak.

Az ellenállhatatlan dobolás egyre közelebb és közelebb vonzotta Rachelt a fényhez. Aztán azon kapta magát, hogy a teste egy a sok közül, amelyek mind ütemre hajladoznak. A lábával is verte a ritmust, és dúdolni kezdte a saját dalát.

Egy nő váratlanul felé nyújtotta a karját – a szeme olyan tágra nyílt, hogy megvillant a fehérje, a pupillája körül csillogó fénykörök játszottak –, és megragadta a csuklóját.

Halk, dallamos hangon kiadta a parancsot:

– Táncolj!

Rachelt magával ragadta a tömeg. Azonnal feloldódott benne, nem tudta, hogy hol kezdődik és hol végződik a saját lénye, nem érzékelt semmiféle határt vagy korlátot. A teste feloldódott a ritmusban. A tánc úgy hullámzott át a sokaságon, mintha víz lett volna, és Rachel átadta magát a zenének.

Minden testi fájdalma megszűnt. Olyan dal tört fel belőle, amelyről nem is tudta, hogy valahol benne lapul. Megfogták a kezét, és ő is belekapaszkodott valaki másba a szabad kezével. A lángok fellobbantak az ég felé, és Rachel látni vélte, ahogy az egymásba kapcsolódó kezek lánca a menny felé nyújtózik, az emberek időn és téren átívelő sorát egy dobritmus egyesíti.

Végül kialudt a tűz utolsó parazsa is, és abbamaradt a tánc. Hajnalodott, a fák között utat talált magának a szürkés fény, a felkelő nap véget vetett a varázslatnak, amely összekötötte őket. Az emberek kezdtek elszállingózni; a legtöbben nyugat felé indultak, hogy idejében visszatérjenek az ültetvényeikre. Volt egy pillanat, amikor a két vaskos törzsű tölgyfa között álldogáló Rachelben felmerült, hogy kövesse őket. Talán még nem vették észre az eltűnését a Gondviselés-birtokon. De túl sokáig habozott. Hamarosan mindenki elment, és ő magára maradt. Elindult kelet felé az erdőben.

A sok futástól és a táncolástól elnehezültek a végtagjai. Mindene sajgott. Kénytelen volt lassabban lépkedni. A szökés kezdeti rémülete mostanra egyfajta kábultságba csapott át. Felpillantott a fák lombjain át az égboltra. Valahogy könnyebb volt, amíg sötétség vette körül – abban volt egy csipetnyi rejtély, az érzés, hogy az éjszaka több lehetséges világot rejt, amelyek határai semmivé foszlottak, és így bárki átléphet az egyikből egy másikba. A napfény azonban a napok végtelen sorára emlékeztette, az idő megállíthatatlan folyamára, amelynek egész életében a rabszolgája volt.

Ám továbbra is gyötörte a kérdés…

Most mi lesz?

Volt ebben valami kimerítő, valami reménytelen. Amikor elmenekült a Gondviselésről, egyedül a túlélés vágya hajtotta. Most céltalanul kóborolt; az aljnövényzetbe senki sem taposott ösvényt, meg-megbotlott a kiálló gyökerekben. A feje lüktetett a szomjúságtól, a végtagjai ólomnehezek voltak, de a teste csak menetelt tovább, hogy egyre távolabb kerüljön a Gondviseléstől. A saját léptei halk dobbanásán kívül csak a feje felett cikázó seregélyfélék csivitelését hallotta.

Megmászott egy kis dombot. Amikor felért a tetejére, és lenézett, váratlanul elé tárult a tenger. A végtelen víz látványától földbe gyökerezett a lába. Eljutott a sziget határáig.

A felkelő nap sugarai a látóhatár peremén meg-megmártóztak a vízben. A szürke égbolt alatt a tenger meghökkentően kék volt, a felszínén fehér-arany napfényfoltok csillogtak. A színek tobzódása feloldotta a félelmet, amely előző éjszaka óta gombóccá gyűlt Rachel torkában. Mintha belemerült volna a lágyan fodrozódó hullámokba, hirtelen elárasztotta a béke érzése.

Egész életében sosem volt semmije, még a saját testéből kipréselt gyermekeit sem mondhatta a magáénak. A világa leszűkült a Gondviselés határára, amelyet a munkafelügyelő korbácsa őrzött – úgy tűnt, nincs semmi, ami ne a fehér ember tulajdona lenne. Most azonban itt volt a tenger. Hatalmas, dacos, és senkié, hiszen még a fehérek sem követelhették csak maguknak. Bármilyen mohón próbáltak utánakapni, a víz kifolyt az ujjaik közt, és visszaömlött a mélybe.

Rachellel az ültetvényen mindig is éreztették, hogy jelentéktelen. Most, hogy ott nyúlt el előtte a tenger, megint kicsinek látta magát, de egészen más módon – nem jelentéktelen volt, hanem egyszerűen csak parányi része mindannak, ami körülvette. Belemerült a végtelen tengerbe. Ez az újfajta kicsiség a szabadságot rejtette magában, a felpezsdítő élményt, hogy része a világnak, nem egyszerűen csak áthalad rajta a fehér ember tempójában.

Újra felmerült benne a kérdés…

Most mi lesz?

Ezúttal azonban valami új érzés kapcsolódott hozzá: mintha előretekintett volna, a vízen túlra, nem pedig hátrafelé, hogy lássa, üldözőbe vették-e.

A tüdeje kitágult, újra képes volt lélegezni. A tekintete a látóhatárról visszasiklott a domb felé. Eleinte úgy látta, mintha a domboldal kihalt lett volna. És mégis…

Kissé előrehajolt, és a kezét ellenzőként a szeme fölé emelte, hogy ne vakítsa el a verőfény. A lejtő derekánál mintha egy kunyhó tetejét pillantotta volna meg a fák között.

Aztán valaki durván megragadta hátulról, majd egy füst és nedves föld szagát árasztó zsákot húzott a fejére.

* Az 1833-as Emancipation Act képmutató módon egy kiskapuval, a „tanoncsággal” (angolul: apprentice) tette lehetővé az ültetvényesek számára, hogy még egy darabig megtarthassák a rabszolgáikat. A rabszolgáknak kötelező volt évekre elszegődni az addigi tulajdonosukhoz, és a „tanoncévek” során elvileg azt kellett megtanulniuk, hogyan éljenek majd szabadon. Ugyancsak elvileg az idejük háromnegyed részében dolgoztak csak, és ezért valami kis bért is kaptak volna – valójában folytatódott az addigi életük. A tanoncság rendszerét végül 1838-ban szüntették meg, ekkor szabadultak fel a karibi térség rabszolgái. (A ford.)

2

Volt a Gondviselés-ültetvényen egy férfi, aki megpróbált megszökni. Rachel rajta kívül nem ismert mást, aki megkísérelte volna. Persze beszéltek róla – éjjel pusmogtak, vagy a földekről hazafelé bicegve sugdolóztak –, és mindig szóba jött valaki, aki ismert valakit egy másik ültetvényen, aki megtette. Barbados azonban kicsi, sűrűn lakott sziget volt. Hová menekülhetett volna egy szökevény rabszolga, ahová a kutyák nem tudták követni?

Rachel egész gyerekkorában úgy tekintett a szökésre, mint valami elképzelhetetlenre – egy gondolat volt, amely túl elvont ahhoz, hogy valóságos legyen. Lehetetlennek tűnt, aztán egyszer csak váratlanul nem volt többé az. Egy reggel arra ébredtek, hogy a férfi már nincs ott. Rachel tízéves volt.

A férfit Atlasnak hívták. Tartózkodó természetű ember volt, egyre hallgatagabb, miután elvesztette a feleségét, akit terhesen eladtak egy másik birtokra. Rachel sosem hallotta, hogy szökésről beszélt volna. Egyszerűen csak nyoma veszett.

Az ültetvény azon a napon megváltozott. Határfalai mintha meggyengültek volna, és a cukornád mintha nem magasodott volna föléjük. A férfiak és a nők kihúzták magukat. A szemük felragyogott. A felügyelő és a munkavezetők felfigyeltek rá, és megriadtak, ezért a szokásosnál is bőkezűbben osztogatták a korbácsütéseket. Fehérek és feketék egyaránt érezték, hogy a világ megváltozhat – egészen alkonyatig, amikor is Atlast visszavonszolták az ültetvényre. A lábszárán nedvedzett a seb, ahol a kutya megragadta. A dolgok megszokott rendjének felborulása ideiglenesnek bizonyult. Rachel megértette, hogy megszökhetnek ugyan, de nem rejtőzhetnek el. A testük holtan vagy elevenen mindig visszakerül a Gondviselésre.

Atlast azzal büntették, hogy levágták az orrát. A seb elfertőződött, és a férfi úgy halt meg, hogy undorító genny ömlött az arcán tátongó lyukakból.

Rachel agyán ez az emlék villant át – Atlasról, a szökéséről, az elfogásáról és a szenvedéséről –, miközben öklendezve próbált levegőhöz jutni, mert a zsák durva szövésű anyaga az orrára és a szájára tapadt. A csuklóját kérges kezek ragadták meg – mindössze a fejét fordíthatta el, és megpróbálta sajgó lábát megvetni a földön, de ennél többre nem volt képes. Nem érzékelte, hogy milyen irányba rángatja a két kéz – előre, hátra, vagy ketté akarják tépni? Felsikoltott volna, de nem jött ki hang a torkán, és egyébként is, ki hallotta volna meg? Ki jött volna a segítségére? Atlashoz hasonlóan ő is az elképzelhetetlent kísérelte meg, és a világban helyre kellett állnia a rendnek.

Már nem küszködött; a kezek szorosan fogták. Rachel zihálva, kapkodva lélegzett, elhatalmasodott rajta a félelem. Az ösztöne azt súgta, hogy bevitték valahová – nem látta ugyan a falakat, de érezte, ahogy összezárulnak körülötte.

Csend volt. Az őt fogva tartó marok mintha vasból lett volna. Rémülten vergődött, de hiába, bármennyire erőlködött, nem tudta kiszabadítani magát.

A szíve vadul kalapált, de így is meghallotta a halk lépteket.

Egy mély női hang szólalt meg mellette:

– No?

– Az erdő közelébe találtuk – felelte egy férfi közvetlenül Rachel mögött.

– Szökött rabszolga? – kérdezte a nő.

A férfi nem válaszolt.

Rachel felhagyott a küszködéssel. Már lélegzetet sem vett. Az élete nem a saját kezében volt. Várt.

– Hadd lássam! – mondta a nő.

Éppoly gyorsan rántották le a fejéről a zsákot, mint ahogy ráhúzták, és Rachel hunyorogni kezdett, mert a nyitott ajtón át beáradó vakító napfény az arcába csapott. Egy kunyhóban volt, egy ugyanolyan kicsi és jellegtelen kunyhóban, mint amilyen az összes többi a Gondviselés-ültetvény rabszolgáinak településein. Egyvalamiben azonban különbözött. A levegő más volt, mint az ültetvényen, ahol mindent betöltött a cukornád és az állati kétségbeesés szaga. Itt friss, sós szél járta át a kunyhót. Amikor Rachel lenézett, észrevette, hogy az őt fogva tartó kéz bőre éppoly sötét, mint az övé.

Egy magas, nagyon rövidre nyírt hajú asszony állt mellette. Az arca sima volt, ránctalan, kortalan, de a szeme sok-sok év élettapasztalatáról árulkodott.

A nő Rachelre nézett. A pillantása éles volt, átható. Rachel meztelennek érezte magát előtte, mintha semmi sem takarná pőre lényét.

– Elszököl?

Rachel nem mert felelni.

Az asszony tekintete végigsuhant rajta, alaposan szemügyre vette minden porcikáját. Aztán lassan bólintott.

– Engedjétek el.

A kezek azonnal engedelmeskedtek. Rachel előretántorodott, és térdre esett a padlón. Felbámult az előtte álló magas nőre, akinek az arca olyan szenvtelen volt, mintha kőből faragták volna.

A nő a kezébe fogta Rachel állát. Érdes, munkától megviselt tenyere volt, az ujjai érintése hűvös.

– Tudom ám, mér vagy itt.

– Ezt meg hogyan érted? – lehelte Rachel.

– Látom az arcodon. A kicsikéid. Meg akarod tanálni őket.

A kunyhó megtelt kísértetekkel. Rachel összes elveszett gyermeke ott kuporgott a sötét zugokban. Megpróbálta kissé elfordítani a fejét, hogy odasandíthasson. Tudta, hogy azonnal eltűnnek, ha rájuk néz. Már sok-sok éve vele voltak, de mindig csak a szeme sarkából lesve, vagy az álom határán lebegve láthatta őket.

Megszámolta őket: összesen tizenegy gyerek.

Micah. Magas és izmos. Tízéves sem volt, amikor elvették Racheltől, mert tudták, elég idősnek néz ki ahhoz, hogy a vásárban úgy adják el, mint aki első brigádban, a legerősebb munkások között dolgozik.

Mary Grace. Soha többé nem beszélt, miután a munkafelügyelő orvul megtámadta egy éjszaka a földeken. Eladták, mert úgy gondolták, a szótlansága azt jelzi, hogy helyrehozhatatlan kárt szenvedett. Mi haszna egy néma rabszolgának, aki nem vágja rá azonnal, hogy igen, uram, vagy nem, uram, és máris, uram?

Mercy. Majdnem olyan magas, mint Micah, és őt is nagyon fiatalon vitték vásárra – mihelyt úgy látták, hogy „már szaporítható”.

Samuel. Épphogy megérte a kétéves kort, amikor elvitte a láz.

Kitty. Ötesztendősen halt bele ugyanebbe a betegségbe.

Cherry Jane. Mézszínű bőre miatt átkerült az úr háztartásába. Rachel ezután csak egyszer-egyszer láthatta – ahogy a vásárra menet ott ül a szekéren a többi nagy házban dolgozó rabszolgával vagy a konyhaajtóban, amikor kiönt egy vödör vizet. Aztán egy nap megszűntek ezek a véletlen pillanatok is. Cherry Jane eltűnt.

Thomas Augustus. Apró termetű. Szinte észre sem vette senki. Ő maradt a legtovább Rachellel, egész tizennégy éves koráig, amikor végül felfigyeltek arra, hogy már majdnem férfivá érett. Amikor elvitték, morogtak, hogy nem hoz majd valami sok pénzt.

Aztán ott voltak azok a gyermekei, akik nevet sem kaptak. Az egyik farfekvéses volt, és a köldökzsinór a nyakára tekeredett. Három még a méhében meghalt; kis vér-babák, akik kicsorogtak a testéből, és beszívta őket a föld.

Rachel bőre mintha bizsergett volna kerek szemük éber pillantásától.

Igaz lenne?, faggatta őket. Miattatok jöttem el?

Az ösztön, amely arra sarkallta, hogy elmeneküljön a Gondviselés-ültetvényről, összekucorodott benne, akár egy összegömbölyödő állat. Rachel lehunyta a szemét, és megpróbált a lelke mélyére hatolni, megérteni az egészet. A gyermekei látványa nem lankasztotta el ezt a benne lakozó állatot, inkább felhergelte, hogy a szőre is égnek állt. Rachel érezte, hogy futástól és táncolástól megviselt lábában megfeszülnek az izmok. Mintha a szemhéjába metszették volna a vonásaikat, sorra feltűnt előtte azoknak a gyermekeinek az arca, akik még életben lehetnek: Micah, Mary Grace, Mercy, Thomas Augustus és Cherry Jane.

Amikor kinyitotta a szemét, a kísértetek már eltűntek. Az idős asszony még mindig ott állt előtte, és odabiccentett a férfinak Rachel mögött.

– Innen mán elboldogulok, Gabriel.

Rachel hátranézett, és látta, hogy a zömök férfi bólint.

Az idős nő felé nyújtotta a kezét, amely göcsörtös volt, akár a fák gyökere.

– Gyere.

– Engemet Bathshebának hívnak, de mindenki csak Bémamának nevez.

A kunyhóból kilépve az idős asszony megállt, és alkalmat adott Rachelnek, hogy körülnézhessen. A tenger közelében voltak, a domboldalon. Ahogy Rachel korábban már a dombtetőről is látta, errefelé valóban laktak emberek: egy nagy faház körül kisebb kunyhók álltak, a lejtős talaj miatt mindet cölöpökre építették. Világos volt, hogy a földet művelik, de nem az ültetvényeken megszokott, mereven szabályos módon. A sorok ide-oda kígyóztak, néha elkanyarodtak, hogy néhány pálmafának is helyet adjanak a haszonnövények között.

Rachel szorosan összefonta a karját a mellén. Érzékelte, hogy Bémama figyeli, és hogy várja a kérdéseit. A parcellákon néhány férfi és nő gyomlált, a kunyhók között is ide-oda járkáltak páran, de nem volt a környéken egyetlen fehér ember sem.

– Mi ez a hely?

– Korábban dohányültetvény volt – felelte Bémama. – Nem valami nagy. Aztán az úr bajba keveredett. Már évekkel ezelőtt elment, és azóta semmit sem hallottunk felülle.

Rachel megpillantott egy fiút – nem lehetett több tíz-tizenegy évesnél –, aki épp kiszaladt az egyik kunyhóból, és belé hasított a fájdalom, amely mindig meggyötörte, ha bizonyos korú gyermekeket látott.

– A te családod?

– Nem. Nékem nincsenek kicsikéim.

– De akkor mér… – Rachel elhallgatott. Nem akart kíváncsiskodni, mert Bémama hangja elég élesen csengett.

Az idős nő Rachel felé sandított.

– Mér hívnak Bémamának? – Váratlanul elmosolyodott, az arca ráncokba gyűrődött. A mély redők arra utaltak, hogy gyakran mosolyog. – Nincs énnekem gyerekem, úgyhogy igyekszek mindenkinek az anyja lenni. Az én anyámnak, Bémamának, húsz kicsikéje volt. Énelőttem űt hívták Bémamának, hát valahogy tülle örököltem a nevet. Amióta az úr elment, én próbállom megtartani ezt a helyet azoknak, akiknek nincs hova mennie.

Bémama bevezette Rachelt a nagy házba. A nő lassan, óvatosan lépkedett mögötte, éberen fülelve, hátha kiderül, hogy csalás az egész, bármelyik pillanatban fehér férfiak ronthatnak elő a bokrok mögül, puskával a kezükben, készen arra, hogy visszavonszolják a Gondviselés-ültetvényre. Sosem találta könnyűnek, hogy megbízzon másokban, de mi egyéb választása maradt? Innen már sehová sem menekülhetett. Barbados határát a tengerpart jelentette, azon túl pedig nem volt semmi más, csak a mély víz és az égbolt.

A bejárati ajtó egy tágas helyiségbe nyílt, amelyben egy fából ácsolt asztal körül székek, zsámolyok és felfordított hordók sorakoztak. Az egyik sarokban egy nő ült, és fűszereket tört porrá egy mozsárban. A falak mentén gyékényeket terítettek le, néhány szabad volt, a többin épp aludtak. A szoba jobb oldalán és a balon is nyílt egy-egy ajtó, jelezve, hogy több helyiség is van a házban, és Rachel hallotta, hogy az egyikben halkan beszélgetnek.

Bémama összeütötte a két tenyerét. Mindenki abbahagyta, amit épp csinált, és a gyékényekről álmos pillantású fejek emelkedtek fel. A bal oldali ajtón át egy kíváncsi tekintetű férfi lépett a szobába. Az idős asszony mögött ácsorgó Rachelt a rászegeződő pillantásoktól elöntötte a forróság. Lesütötte a szemét, és a lábfejére meredt.

– Ű itten Rachel – szólalt meg Bémama. – A kicsikéit keresi, akiket már rég elvesztett.

Többen is voltak a szobában, akiknek megrándult az arca, és Rachel ebből rájött, hogy nem ő az egyetlen, aki elvesztette a családját… hogy talán akadnak mások is, akik megpróbálnak rátalálni a rokonaikra.

A sarokban ülő nő letette a mozsártörőt, és lassan felállt. Fiatal, vékony teremtés volt, görcsösen összekulcsolta maga előtt a kezét.

– Asziszem…

Rachel szíve nagyot dobbant.

– Igen… – A nő közelebb lépett, a tekintete végigpásztázott Rachel arcán. A hangja halk volt, gyengéd. – Asziszem… van lányod?

Rachel bólintott.

– Igen – mondta újra a nő. – Asziszem, láttam egyszer. Pár éve Bridgetownba. Egyforma az arcotok íve. Azér emlékszek rá, mer egy szót se beszélt.

Rachel mozdulatlanná dermedt. Erőtlennek érezte magát, megszédült. Felvillant előtte Mary Grace arca – évek óta nem látta ilyen tisztán, ilyen élesen. Megfoghatóbbnak tűnt most, hogy Rachel megtudta: ott van, azon a bizonyos helyen. Bridgetownban. A sziget túlsó végén. Abban a pillanatban ezt áthidalhatatlan távolságnak látta.

Bémama a törékeny nő vállára tette a kezét, aztán Rachel felé fordult.

– Készülök lemenni Bridgetownba. Elviszlek magammal. Holnap mehetünk is.

Az idős asszony olyan határozott hangon beszélt, hogy a tiltakozó hangok elhaltak Rachel torkában. Ez nem ajánlat volt, hanem parancs, és a kimerültségtől ernyedt testű nő engedelmeskedett.

Tartalom

BARBADOS 1834 augusztusa

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

BRIT GUYANA 1835 januárja

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

TRINIDAD 1835 augusztusa

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

A szerző megjegyzése

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 604 575 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License