Ruby Dixon

Barbarian Alien

Barbár Földönkívüli

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Barbarian Alien

Fordította: Lévai Márta

Copyright © 2022 by Ruby Dixon

Hungarian Translation © Lévai Márta, 2024

Hungarian edition© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635801978

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Azoknak az olvasóknak, akik először veszik kezükbe a kötetet, és azoknak is, akik több mint öt éve elkezdtek beszélgetni a barátaikkal a kék földönkívüliekről szóló történetekről.

Köszönöm! ❤

Első rész

Liz

Kirával azt nézzük, ahogy Megan és Georgie végigtapogatják az űrhajótest belső burkolatát, és megpróbálnak rájönni, hogyan lehetne kinyitni, és a bezárt lányokat kiszabadítani. Hat kapszula sorakozik a falak mentén, mindegyikbe be van zárva egy-egy lány. És a kapszulákban lévők közül egyiknek sincs gőze sem, hogyan került oda.

– Nem tudom eldönteni, hogy ők a szerencsések-e vagy épp a szerencsétlenek – mondom Kirának.

– Szerencsések. – Kira hangja halk és tompa. A tekintetét az ütemesen villogó fényekre és az űrhajó sötét falára szegezi. – Nem tudják, min mentünk keresztül az elmúlt hetekben.

Morrantok valami helyeslésfélét. Nem is tudom, tényleg egyetértek-e vele, de az biztos, hogy ez a nő időnként maga a megtestesült Debbie Downer. Az elmúlt néhány hét nem volt épp a legjobb buli számunkra idekint, de lehetséges, hogy mégis jobb mindenről tudni, mint vaknak lenni rá.

Gondolom én!

Mi, Kirával, azért csak figyeljük, hogy a többiek hogyan dolgoznak, mert túl gyengék vagyunk hozzá, hogy tevékenyen részt vegyünk bármiben, és segítsünk. Hatunk közül még mindig Georgie van a legjobb erőben. Ő az űrlénysráccal töltötte az elmúlt napokat, így hát bőven megvolt a napi kajafejadagja, és meleg ruhát is kapott. Mi, a maradék, itt szorongtunk az űrhajóban; közülünk Megan tartja a legjobban magát. Ami engem illet, gyenge vagyok, és mély letargiába zuhantam, a lábujjaim pokolian fájnak. Josie lába is úgy néz ki, mintha két helyen is eltört volna, és senki sem tudja, hogyan lehetne rögzíteni a csontot. Kira bokája óriásira dagadt, ereje meg nulla. Tiffany valószínűleg haldoklik, mert képtelenek vagyunk felébreszteni. Magától riadt fel mély álmából egy egész rövid időre, míg evett pár csepp levest, aztán újra önkívületbe esett.

Nincs rá szükség, hogy az űrlények figyelmeztessenek minket rá, hogy ezen a bolygón a halál leselkedik ránk. Rohadtul egyértelmű.

– Megvan, már nyílik! – közli Megan, és Georgie-val hátrálnak egy lépést. A burkolat hangos szisszenéssel elemelkedik a gép falától, pont úgy, mint a sci-fikben, a filmeken. Benne egy pólót és bugyit viselő lány, a teste köré tekert és a torkába vezető csövekkel.

Önkéntelenül megborzongok.

Georgie és Megan az alvó lányt tanulmányozzák, azt próbálják kitalálni, miképp lehetne legügyesebben kiszabadítani onnan. Végül egyszerűen elkezdik sorra letépni róla a csöveket és kábeleket, ő pedig egyszer csak felébred, és öklendezni kezd. Aztán egy pillanattal később az új lány a földön fekszik, és kihányja az utolsó csöveket is, miközben Megan a hátát simogatja.

Hát ezt jól megcsináltuk. Na de bárhogyan is, van egy új csapattagunk.

A lány felzokog, a szeme tágra nyílik. Nyilvánvalóan össze van zavarodva és megrémült, ezért Kira felemelkedik mellőlem, kitárja a karját, hogy átölelje. Halk, megnyugtató hangokat ad ki, aztán továbbra is átölelve tartja a lányt, és segít neki ellépni a faltól. Hirtelen, anélkül, hogy bárki hozzájuk nyúlna, a többi kapszula is kinyílik.

– Basszus, szerintem kioldottunk valami zárat – jegyzi meg Georgie, aztán nekiállnak kiszabadítani a következő lányt. Nem sok idő telik bele, további lányok hevernek összeesve
a padlón. Én is lábra kászálódom, amennyire tőlem telik, hogy segítsek nekik.

Közelebb bicegek, és közben meghallom, hogyan beszélgetnek az űrlénysrácok. Odapillantok, és még akkor is rájuk tapad a tekintetem, amikor a legközelebb lévő lány hisztérikus visításba kezd.

– Most mi van? Hol vagyok? És ti kik vagytok?!

Odanyújtom neki a kezemet.

– A nevem Liz, és elmagyarázom, amint a többiek is teljesen magukhoz térnek, oké?

Tovább nyüszít, nekem meg a nyelvembe kell harapnom, hogy rá ne üvöltsek. Én sem érzem magam jobban egy rakás szarnál, és gyaníthatóan alig néhány lépéssel járok Tiffany után a halálba vezető ösvényen, de mégis, visongok és panaszkodom? Nem, rohadtul nem. Csendben tűrök.

Összekaparom a következő csajt a padlóról, egy szeplős vöröset, és javában ezen munkálkodom, amikor Visongó vált, és rémült, fulladozó zokogásba kezd.

– Atyaisten, az ott micsoda? – Remegő kézzel elmutat a helyiség távoli sarkába, én meg rácsapok.

– Nem illendő mutogatni – mondom neki, de hiába, már az összes többi új csaj is rémült szisszenésekkel szívja be
a levegőt körülöttem, mert meglátták az űrlénysrácok halvány körvonalait a hajó távolabbi falánál. Egy másik is sírva fakad, a harmadik meg úgy kapaszkodik a nyakamba, mintha rajtam felmászva remélne biztonságba kerülni. Ezt nem köszönik meg a lábujjaim sem, úgy sajognak, mint az istennyila. Georgie-ra nézek.

– Helyzet van, ha nem tévedek – mondom neki. – Tégy valamit, ó, bátor vezérünk!

– Jól van. – Georgie odasiet az űrlényekhez. Nem sok idő telik bele, minden srác kimászik a szabadba a hajótest repedésén át, és mi, emberlányok, ott maradunk egymás közt.

– Gyerünk, üljünk át mindnyájan amoda! – kéri Kira megnyugtató, bársonyos hangján. – Van tüzünk és ivóvizünk meg takaróink is.

– Annyira hideg van – vinnyog az egyik jövevény. – Iszonyú hideg! Rajtam meg nincs nadrág! Hol a nadrágom?

– Ez csak azért van így – közlöm vele könnyed hangon –, mert az űrlények téged is az ágyadból raboltak el, álmodban, mint mindenkit. Egyikünknek sincs gatyája, baszki!

Kira rácsap a karomra, jelezve, hogy fogjam be. Jól van, na, sosem voltam a világ legtürelmesebb leányzója. Kövezzetek meg!

– Ott vannak a takarók – próbálok enyhíteni a helyzeten, és amit előidézek a megjegyzéssel, leginkább arra emlékeztet, mintha egy csapat harsányan nyivákoló, kelletlen macskát kellene összeterelni, teszem azt, kiskacsák helyett, de végül sikerül az összes új csajt leültetni a tűz köré, és bebugyolálni őket a takarókkal, amiket az űrlénysrácok hoztak.

– Én még mindig nagyon fázom – vacogja az egyik, magához ölelve a takarót.

Nézem, és igyekszem elnyomni magamban az ítélkező hangot. Nekünk egy hete nem volt ilyen sok mindenünk. Takarók? Tűz? Étel?! Ez a kibaszott Hilton, babám! De ezek a csajok mégiscsak most bújtak ki a kapszulákból, nyilván gőzük sincs semmiről.

– Na, és most mi legyen? – kérdi Kira. Vajon miért rám néz? Nem én vagyok a vezér, hanem Georgie. Na persze,
ő éppen abban az ügyben jár el, hogy rábeszélje a srácokat, tartsák tőlünk távol a rémisztő űrlényarcukat, szóval… hogy is mondjam, nyilván én vagyok… mondjuk Robin? Ha ő Batman? Ilyesmi.

Ha így, hát kézbe veszem a dolgokat.

– Jól van, gyerekek, üljünk le szépen körbe. Játsszunk egy olyan bemutatkozósdit, mint a vállalati csapatépítőkön szokás. Van köztetek, aki irodában dolgozott? – Amikor két szipogó leány felemeli a kezét, bólintva nyugtázom. Kezdetnek megteszi. – Akkor tudjátok, mi a menete. Körbemegyünk, mindenki megmondja a nevét, korát, meg hogy mi a foglalkozása. Aztán hozzátesz még három érdekes tényt saját magával kapcsolatban. Így megismerhetjük egymást.

– De hoool vagyunk? – sír fel az egyik.

– Majd ehhez a témához is eljutunk – felelem. – Hamarosan. De most kezdjük. Veled! – fordulok a szeplős vöröshöz, aki mellettem ül. Ő jobban fogadta a bizarr szitut, mint a legtöbbjük, ami jó. Persze úgy néz rám, mint egy őrültre, de ez meg érthető.

Sőt, nagyjából biztosra vehető, hogy őrült is lettem mostanra. Basszus, hát nem egy rohadt bemutatkozós játékot akarok összehozni egy összetört űrhajón?

De aztán a mellettem ülő csaj szipog egyet-kettőt, megdörzsöli az arcát, és úgy tűnik, elhatározza, hogy nyugodt marad.

– Harlow-nak hívnak, huszonkét éves vagyok, és állatorvosnak tanulok. – Egy ideig csak pislog ránk, elveszetten
és kétségbeesetten.

– Mondj még valamit magadról!

– Hát… például… az jó lesz, hogy utálom a kagylót?

Mondjuk rá, hogy jó. A következő csajra mutatok.

Ő a legfőbb sírós. Amióta felébredt, zokog-szörcsög, és folyik az orra. A könnyáradaton keresztülfolyó szavakból annyit tudunk kivenni, hogy Arianának hívják, Jersey-ben született, és most nagyon fél. Mellette ül Claire, akinek nagy, barna szeme van, és a tekintetéből látszik, hogy ő is meg van ijedve. Szinte suttogva beszél, de nem szólok rá, hogy hangosabban kellene. Nora jön utána, aki harciasnak látszik, és határozottan be van pöccenve. Őt követi a sorban Marlene, aki üres arccal és határozott francia akcentussal beszél, és a sort Stacy zárja, aki szintén sír, de szemmel láthatóan erősen küzd a könnyek ellen. Minden elismerésem. Miközben haladunk, nyilvánvalóvá válik, hogy mind egykorúak vagyunk.

Ezután megtudhatják, én ki vagyok.

– Liz Cramer – közlöm a mellemre tett kézzel. – Én is huszonkét éves vagyok, akárcsak ti, csajok. Egy kis fémlemez-megmunkáló cégnél voltam adatfeldolgozó. Oklahomában nőttem fel, imádok vadászni meg íjjal lövöldözni. És három héttel ezelőtt elraboltak az űrlények.

A lányok levegő után kapkodnak. Ariana hangosabban zokog.

– Kíméletesebben is közölhetnéd – mormolja Kira.

Nem törődöm vele. Jobb letépni a ragtapaszt. Túlesni rajta, mindent kitálalni, aztán hadd emésszék.

– Dőljetek hátra, gyerekek, mert mindjárt meghalljátok életetek legiszonyúbb tábortűz melletti meséjét.

És beszélni kezdek.

Elmesélem nekik, hogy három héttel ezelőtt, egy éjjelen hogyan raboltak el a Kis Zöld Emberkék. Felébredve hogyan találtam ott magamat egy koszos raktárban egy rakás másik csajjal együtt, akiken szintén pizsama volt. Elmondom, hogy a Zöldek arra készültek, elterelnek minket valami bolygóközi vásártérre, és eladnak minket, mint egy csapat tehenet. Meg azt, hogy az űrlények hat nőt valami hibernálókádakban raktároztak el a raktár sarkában, miközben én, meg az új barátnőim voltunk az úgynevezett „ráadás”.

Az újabb össznépi zihálásból arra következtetek, kezdik kapiskálni, mi van. Hogy igen, ők voltak a fő rakomány. Hogy én, Kira, meg a többi ébren szállított csaj? Hát…

– Tudjátok, amikor az ember leugrik a szupermarketbe sörért, de kiderül, hogy akciós a chips, és a végén ott áll egy chipsszel telitömött bevásárlókocsival! Szóval mostantól hívhattok nyugodtan Pringlesnek is!

Senki sem nevet a poénomon. Hát jó. Bár szerintem vicces volt. Érdemes mindennek megkeresni a humoros oldalát.

– Mindegy. A lényeg, hogy a mi zöld űrlénykéink egy kicsit mohók lettek, és úgy döntöttek, összeszednek annyi földi nőt, amennyit csak elbír a hajójuk, és telezsúfolják a rakteret. Eredetileg kilencen voltunk.

Szemek kerekednek körülöttem. Ariana újra zokogásba kezd. Ha lenne zoknim, most már tényleg a szájába tömném.

– Honnan tudjátok? – Nora hangja szinte vádló.

– Mármint mit?

– Hogy el akartak adni titeket. Nem lehet, hogy valami jó helyre akartak vinni?

Ja, igen, tényleg. A zöldek álomútra akartak vinni minket, én meg Casper vagyok, a kibaszott szellem. Kirára mutatok, aki a szemöldökét ráncolja felém.

– Ez itt Kira. Neki a fülébe dugtak egy tolmácsgépet. Volt oly „szerencsés”, hogy ő lehetett az első, akit összeszedtek, és utána rábiggyesztettek valami szerkentyűt, amitől érti, amit az űrlények mondanak neki. Innen tudtuk, mi folyik – azt is, hogy el akarnak adni minket. Kira hallotta a tolmácsgépen keresztül. Ahogy azt is, hogy nem, nem a Malibu nevű bolygóra készültek vinni minket, hogy ott majd margaritát szürcsölgetve igyekezzünk a lehető legszebb színt összeszedni magunkra!

– Liz – hallom Kira halk hangját. Nora arca megrándul.

Tudom, hogy nem vagyok megértő. Tudom, de nem vagyok biztos benne, hogy érdekel.

– Megmondom, mi van. Azok a zöld lények elloptak minket az otthonunkból, aztán megbillogoztak, mint a teheneket. – Rámutatok a karomon éktelenkedő dudorra, ahol gyaníthatóan egy kis fémtárgy rejtőzik, ami valamiféle űrbéli GPS-ként funkcionál. – Most pedig úgy készülnek, hogy elvisznek minket a húspiacra, aztán túladnak rajtunk. Mint gazda
a kandisznót, elpasszolnak a legnagyobb licitet ajánlónak.
És hallottunk már olyanról, akik seggbekúrják a disz…

– De undorító – motyogja valaki.

– …az meg teljesen egyértelmű, hogy sokan szimplán felzabálják a húsát – fejezem be a magyarázatot. – Szóval ha nem baj, gyermekeim, én bizony nem fogok szépeket mondani az elrablóinkról. A Kis Zöld Emberkék nem voltak kedvesek. Őröket alkalmaztak, akik több csajt megerőszakoltak közülünk, míg őriztek minket. Ketrecben tartottak minket. Embertelenül bántak velünk. Hát ezeket kell tudnotok ahhoz, hogy megértsétek, honnan szalasztottak minket, és miért vagyunk koszosak, büdösek, fáradtak és betegek. Értitek már?

A körülöttem ülők bólogatnak. Ariana felsír.

– És akkor megesznek minket?

– Most még nem – nyugtatja Kira. Neki kellene átvenni a szót. Ő a jó fiú. De aztán rám pillant, jelezve, folytassam a sztorit. Jó, hát megteszem.

– Na mármost, ezek a zöldek meg az őrök elhúztak valahová. Nincsenek itt. Egyelőre. – Röviden mesélek a lázadásról, meg arról, Georgie hogyan verte szét az egyik őr fejét, miközben a szállítmány belecsapódott az ismeretlen bolygó talajába. És most nemhothi lakosok lettünk. Így neveztük el a helyet. Nem Hoth, hanem Nemhoth. Nemhothon hideg van, mint a jegesmedve seggében, csupa hó az egész, és tökéletesen lakhatatlan.

A landolásunk rohadt durva volt. Senki sem úszta meg szárazon, két lány meg is halt. Ahogy az én három lábujjam is szemmel láthatóan a végét járja, ezért képtelen vagyok pár méternél messzebbre botorkálni. De én legalább élek.

– Miután számba vettük a veszteségeket, Georgie, a legbátrabb csaj közülünk, és aki mellesleg a legkevésbé sérült meg, magára öltötte az egyetlen meleg ruhadarabot, amink volt, és elindult segítséget szerezni. Mi, a maradék, itt vártunk, vagy őt vissza vagy a fagyhalált. Említettem már, hogy pizsamában voltunk. Nem épp hóálló cucc.

A mellettem ülő lány – Harlow – szemlátomást elszégyelli magát, és egy mozdulattal felajánlja a takarója felét. Megrázom a fejemet. Túl fáradt vagyok hozzá, hogy izgasson, ha fázom. És én egyébként, furamód, mostanra eléggé hozzászoktam, hogy szétfagy a valagam. Számára még új ez az érzés, hadd takarózgasson.

A múlt hetünk azzal telt, hogy piszkos, nyomorult, sebesült nőkből álló szoros kupacot alkottunk, hátha át tudunk melegedni egy kicsit. Egy hét, amikor nem törődtünk egymás szagával, újra és újra szánalmasan összerezzentünk, ha csak egy halk hangot is hallottunk beszűrődni kintről a hajótest repedésén keresztül, és semmi másra nem tudtunk gondolni, mint arra, hogy vajon mi fog történni velünk. A hajunk mocskos, a hónaljunkra nincs szó, a szarosvödör tele. Cipőnk nincs, sőt, ha már itt tartunk, kábé ruhánk se, így hát nemigen lehetett szó róla, hogy fogjuk magunkat, és sétálgatunk egy jót odakint, hogy ott ürítsük ki vagy a vödröt, vagy magunkat. Mert tombol a jégvihar. Csapdába estünk. Egy olyanba, ahol a kaja és az ivóvíz is fogytán. Gyorsan el is hessegetem az emlékeket.

Minden este azzal a nagy kérdőjellel aludtam el, hogy vajon másnap felébredek-e még.

– Georgie pedig elindult segítséget szerezni – szól közbe Kira, jelezve, hogy folytassam, amikor túl hosszan merengek.

Bólintok, és újra belefogok a mesémbe.

– Georgie néhány nap múlva visszatért, és magával hozott egy böhöm nagy, kék, szarvas fejű űrlényt is, akinek farka van és világító kék szeme. Vektalnak hívják, helyi srác.

Azt a részt kihagyom, hogy Georgie nemcsak szimplán magával hozta, de össze is jött vele. Végül is a srác kaját és takarót hozott nekünk, szóval mit bánom én, ha Georgie mellékesen kényeztette egy kicsit a Kék Hulk cerkáját is. Amíg a helyi erők gondoskodnak rólunk, felőlem nyugodtan.

– Itt hagytak nekünk egy kis túlélőkészletet, és újra nekiindultak, hogy erősítést hozzanak, és mindnyájunkat megmentsenek – folytatom. – Na, ez az erősítés azok a démonszerű lények, akiket kizargattunk az imént.

Néhány arcon halvány remény dereng fel.

– Tehát rendesek?

– Feltételesen rendesek. – Tűnődöm egy kicsit, mennyit áruljak el nekik.

Mert a sztori további része is elég durva, és nem úgy néz ki, hogy sok választásunk maradt.

Amint mondám, Nemhoth nem épp barátságos bolygó. Amellett, hogy hideg, mint a fene, és tele van a legkülönfélébb szörnyekkel, akik mind minket akarnak vacsorára, a mi drága új otthonunk légkörét belengi valami mérgező gáz is, ami miatt lassú kínhalált fogunk halni. Ennek hatásait érezzük már most is, vastagon. Tiffany kómában hever a sarokban, és én is olyan dögfáradt vagyok, hogy alig tudom felemelni a fejemet. Hogy e pillanatban mit csinálnék legszívesebben? Oldalamra dőlnék és szunyálnék. Ami csak egyre rosszabb lesz. Ez a cucc megöl minket, mert nem idevalósiak vagyunk.

Ámde. Van erre gyógyír. Úgymond.

S hogy mi a „gyógyír” az itteni halálos átok ellen? Egy úgynevezett szimbionta. A helyiek khuinak nevezik, mi meg „fényféregnek”.

Tehát hogyan élhetjük túl? Hát… valami fertőzésfélével. Mint egy védőoltás. Ami engem illet, bevallom, eléggé fellelkesedtem, amikor kiderült, hogy a hajó lezuhant, de mi megmenekültünk. Kirához képest, aki számára mindig félig üres a pohár, magam vagyok az optimizmus élő szobra. Ám annak már a gondolatától is durván kiakadok, hogy valami férget belém ültessenek.

De még ha elfogadom is, hogy ez a férgecske a megoldás, aminek segítségével egyetlen huszárvágással véget vethetünk minden bajnak, akkor is van egy hátulütője, mint Georgie-tól megtudtuk.

Az, hogy a féreg a fajtenyésztést és szaporítást tekinti legfőbb feladatának. Azaz, mit csinál, amikor meglát két embert, akikről úgy véli, remek párt alkotnának, és nem mellesleg szuper utódot hoznának létre? Valami állítólagos „rezonanciát” hoz létre. Ami azt jelenti, hogy a fényféreg vibrálni kezd a melledben, akárhányszor az új „társad” közelébe kerülsz, és egészen addig nem csitul, míg el nem készül az utód. Azt se hagyjuk ki, hogy Vektal törzse egy csapatnyi, bőven kétméteres, kék bőrű, szarvas fejű űrlényből áll, akik közt, minő öröm, összesen csak négy nőnemű van.

Ha maradunk, jóval többet kapunk, mint egyszerű megmenekülést. Férjeket kapunk, babáim. Georgie-t már lestoppolta Vektal. Mondjuk ő, amennyire én látom, egész jól viseli a dolgot, hogy úgy mondjam. A szemüket is képtelenek levenni egymásról.

Szóval nemcsak fényféreg lesz itt, de tetszik, nem tetszik, pasi is. Akit nem is mi választunk ki. Hát, nem is tudom, mit mondjak erre. Amikor úgy fogalmaztam, hogy „feltételesen rendesek”, erre gondoltam, és tök igaz. Azért rendesek, mert szeretnék valakinek a sütőjébe betenni a babatésztájukat.

– Szóval rendesek – ismétlem, arcomon feszült mosollyal. – De most már nagyon fáradt vagyok. – Nem törődöm Kira aggódó pillantásával, és ezúttal, amikor valaki újra felajánlja a takaróját, elfogadom, és összegömbölyödöm alatta.

– Mi baja? – kérdezi valaki. – Iszonyú szarul néz ki.

Beteg vagyok, nem süket, gondolom mogorván. De ez a sok beszéd totál kifárasztott, inkább Kirára hagyom, hogy válaszoljon.

– Már Liz is megkapta azt a betegséget – magyarázza Kira azon a lágy hangon. – Ahogy mindnyájan meg fogjuk, ha nem kerül belénk az a szimbionta.

– Ezért olyan lelketlen a lány? – kérdezi az egyikük súgva. Talán az, amelyiket Claire-nek hívnak, de nem tudom biztosan.

Lelketlen, én? Türelmetlen, meglehet. Fáradt, nyilván. És beteg. Csak heverek összegömbölyödve a takaró alatt. Már a raktár szagát se érzem. A hideget se. Egyszerűen… fáradt vagyok. Nagyon-nagyon fáradt.

– Rossz napja van – hallom Kirát. – Adjunk Liznek egy kis időt.

Szent igaz. Rossz napom van. Végiggondolva, lehetne-e rosszabb napom annál, hogy miután az űrlények elraboltak, egy büdös, hideg, törött falú raktárban kell egy hete rostokolnom… semmi másban, mint egy kis hálóingben? És igen.
Ó, igen, lehet még rosszabb is.

A rossz napom okozója kábé egy perccel később csámborog be, és egyenesen felém indul, oda ahol szegény én épp a takarók alatt próbálom összehúzni magamat a lehető legkisebbre, vagy ha lehet, inkább láthatatlanná válni. A nemezis rá se hederít a többi nő riadt nyüszítéseire, odaviharzik mellém. Olyan elánnal emeli le rólam a takarót, mintha le akarná tépni, és az orrom alá dug valami gőzölgő folyadékkal teli edényt.

Semmit sem mond, csak vár.

– Húzz a picsába! – szólok rá gorombán, és megpróbálom visszarángatni magamra a takarót.

De az űrlény nem hagyja. Elhúzza tőlem, annyira, hogy ne érjem el. Aztán újra elém tartja az edényt. Nyilvánvaló: ha vissza akarom kapni a takarót, meg kell innom azt a csészényi gőzölgő izét, amit folyton az orrom alá tart.

Mekkora faszfej!

Elveszem az edényt a kezéből, és vetek rá egy megsemmisítő pillantást, aztán megpróbálom átadni valamelyik mellettem lévő csajnak.

– Van valaki, aki szomjas?

Elkapja a csuklómat, és halk morranással visszakormányozza elém a csészét tartó kezemet, jelezve, hogy a cuccot nekem hozta, és csak az enyém.

– Ki ez? – kérdezi az egyik új lány halk, vékonyka, riadt hangon.

– A mentőcsapat egyik tagja – felelem szárazon. – A nyomulós, seggarcú alakulatból. – Közelebb emelem az orromhoz az edényt, és megszimatolom. Hússzaga van, amibe valamilyen növényféle is keveredik. Plusz egy használt zoknié. És valami csípős, amitől könnyezni kezd a szemem.

– Nem kérem! – Megpróbálom letenni. A gyomrom egész kicsire összement az éhezéstől az elmúlt héten, és ha csak rágondolok, hogy ezt megiszom, öklendezni kezdek.

Az űrlény lapátkeze ismét visszakormányozza elém a cuccot. Gonosz vicsor jelenik meg a ronda arcon, és egyik lábáról a másikra állva vár. Világos üzenet: addig nem megy innen, míg meg nem iszom.

Az istenit neki!

Megkóstolom a főzetet, és azonnal köhögni kezdek tőle. Elég fura ízlelőbimbóik vannak! Georgie adott nekünk egy kicsit Vektal útikajájából, az is olyan volt, mintha szilárd borssprébe haraptam volna. Ez az ital meg? A szaga mint a zoknival ízesített teáé, az íze meg még annál is rosszabb. Grimaszolva eltolom magamtól, de csak azt érem el vele, hogy az űrlény ismét erővel felém tolja.

– Úgy sejtem, ha kiborítom, a padlóról is felnyalatja velem – mormolom magamban, aztán újra megreszkírozok egy kortyot. Másodjára nem is olyan vészes… Jaj, ugyan már, kit akarok átvágni?! Undorító. De megiszom, mert a Hórihorgas Sötét Barom úgysem húz el, ha nem teszem. Egy örökkévalóság, mire minden kortyot sikerül lenyelnem, ráadásul az alján valami üledék gyűlt össze, amitől szabályosan öklendezek, de azt is leerőltetem. Aztán a kezébe nyomom az üres edényt.

Az űrlény visszateszi a vállamra a prémtakarót, és rám igazgatja. A művelet közben egész közel hajol, én meg visszatartom a lélegzetemet. A hajó belsejében síri csönd van, érzem, hogy minden szem a mi kis kettősünkre szegeződik. Igazgatja még egy kicsit a takarókat, és amikor újra megvetően ránézek, egyetlen szót mond:

– Raahosh!

Azzal feláll, mindenkit szigorúan végigmér, aki bámult minket, és ahogy jött, úgy elviharzik.

– Mit mondott? – kérdi az egyik lány.

– Nem tudta jól fordítani – érinti meg Kira a fülét, amelyikben a tolmácskészülék van. – Valami olyasmit, hogy „Dühösen morog”.

– Ez a srác neve – mondom, bár inkább csak találgatás. A „Dühösen Morgó Seggfej” név remekül illik hozzá. Nem ez az első alkalom, hogy Raahosh felbukkan a semmiből, hogy tiszteletét tegye nálam. A kómához hasonló álomból az ő arcára ébredtem: egészen közelről szemügyre vehettem, amint fölém hajolva vizet diktált belém. Kinevezte magát az én személyes megmentőmnek, és fel-feltűnt, húst hozott meg italt, és betakargatott, mint egy kisbabát.

Röviden szólva, azóta kereng körülöttem, amióta a vadászok megérkeztek, és kurvára bosszant.

Normál esetben nem bánnám, ha feltűnne a színen egy srác, és ajándékokkal halmozna el, azóta meg főleg, amióta éhezek. De ezeket az ajándékokat nem önként adják! Átlátszó Kapitány nőt akar magának, és e szerepre engem szemelt ki.

Bár a mellkasából nem hallottam semmiféle fura vibrálást. Georgie elmesélte, hogy Vektal khuija – a fényféreg – felismerve a társát, azonnal dorombolni kezdett, és belülről böködte a tulajdonosát, hogy dugja meg azt a társat, de gyorsan. Vektal így vibrált, alighogy meglátta Georgie-t. De Raahosh mellkasa csendes, mint a sír.

Amiért hálás is vagyok… meg össze is zavarodtam. Ha nem vibrál értem, francért üldöz állandóan? Ennek semmi értelme. Hülye űrlény! Megnyalom az ajkam, és azonnal grimaszba torzul az arcom, mert még mindig érződik rajta a tea.

– Iszonyatosan néz ki – jegyzi meg Claire. – Az összes ilyen?

– Nem, Raahosh ijesztőbb az átlagnál – felelem vidoran. Örülök, hogy a srác nem beszél angolul, mert nem tudom, mit szólna hozzá, ha hallja, milyen szemétségeket mondunk róla.

Vektal egész aranyos a maga lakli módján. Totál kék az egész ember, és Georgie azt mondta, olyan a bőre, mint a bársony. Óriási, íves szarvak ékeskednek a fején, amelyek a hajvonalánál indulnak, és úgy kunkorognak a feje körül, mintha egy kettőtíz magas kos lenne. Csupa izom, farka van, úgy értem, hátul is, és bizarr barázdák borítják a karját meg a szemöldöke fölötti részt. A többi srác is nagyjából ugyanúgy néz ki, csak kisebb különbségek vannak köztük, a magasságukban, a színükben meg a szarvuk egyes apró részleteiben. Csak olyan átlagos, kék űrlények, semmi extra.

Raahosh több dologban is kitűnik közülük. Először is, ő a legmagasabb. Úgy gondolná az ember, nem nagy ügy, ha úgyis az összes több, mint két méter, de a Nagy Morgó Bumburnyák még hozzájuk képest is akkora, mint egy világítótorony. De a válla kevésbé széles, mint Vektalé, csak ez menti meg tőle, hogy ne rettenetesen nagy legyen, „csak” óriási. És míg Vektal színe inkább a tiszta kék felé hajlik, addig Raahosh sötétebb, szürkéskékebb, amitől lényegesen jobban hasonlít egy gigantikus Fülesre, mint bármelyik társa.

És azok a rémes sebhelyek sem sokat javítanak az összképen. A széles űrlényarc egyik felét forradások borítják. A homlokán és a szeme körül látható mély barázdák arról mesélnek, hogy részt vett valami ütközetben, amit elveszített. A nyakán is folytatódnak, és ki tudja meddig, mert a többit elrejti a ruhája. A heges oldalon lévő szarva is sérült, csak egy recés csonk van ott, a másik, túloldalt, úgy ível felfelé, mintha csak emlékeztetni akarná a szemlélőt, mi hiányzik. És ha ehhez még hozzávesszük, hogy kőkeményen összeszorítja az ajkát, mint aki folyton rosszall valamit, és a szimbionta által szolgáltatott kék fény egy nagyon erősen összehúzott szempárból sugárzik?

Hát, szerintem nem túlzás azt állítani, hogy igen, Raahosh ijesztőbb a többieknél.

Az, hogy épp engem nézett ki birtoktárgyának… hát, ja. Rohadtul kellemetlen. Korábban azt mondtam Georgie-nak, hogy egy sajtburgerért nagyjából a világon bármit megtennék. De az, hogy itt sertepertél egy űrlény, aki igényt tart rám… mégiscsak fura. Egyáltalán nincs választásom?
Ez olyan, mintha azt mondanám, „Sajtburgert kérek!”, mire valaki a kezembe csapna egy savanyú uborkát, azzal, hogy „Bazdmeg, csak uborka jár!”.

És ha már úgyis fallikus tárgyak járnak a fejemben, újra megnézem magamnak Raahosht. Persze nem úgy, hogy észrevehető legyen, hogy őt figyelem. A földön fekszem, a szemem félig csukva, de látom, ahogy ő meg egy másik űrlény a hajó fala mellett járkálnak, valamit pakolásznak meg körbenézegetnek, mintha ellenőriznék a dolgokat. Georgie és Vektal eltűntek valahová. Raahosht lesem, aki épp lehajol, aztán felegyenesedik.

Jó hosszú farka van! Átfut a fejemen, hogy vajon ez jelez-e bármit egy másik… khm… területen.

Na, nem mintha érdekelne. Ha muszáj megkapnunk ezt a parazita-izét, könnyen lehet, hogy az enyém azonnal egy másik srácot választana ki, nem őt! Mr. Nyomulós meg jól kiakadna!

Félálomban pontosan ez a kép jelenik meg előttem. Amilyen arcot vágna, amikor a fényférgem kikosarazza.

Raahosh

A khuim idióta!

Csak az lehet. Mi a fenéért venné különben semmibe a törzsem összes nőjét, hogy aztán abban a pillanatban, amikor egy fészekalja koszos, viharvert embernő közelébe kerül, mekerészni kezdjen odabent, mint egy tébolyult tüskésbőrű? És kiválasztja társamul az összes nyamvadt közül is
a legnyamvadtabbat!

Egy olyat, aki ráadásul dühös szemeket mereszt rám, és nem hajlandó meginni a gyógyfőzetet, amit adni akarok neki? Aki ellöki a kezemet, amikor megpróbálom feltámogatni? Aki vicsorogva grimaszol, amikor vízzel itatnám?

Nyilvánvaló, hogy ez a khui sültbolond.

– Rezonáltál valakire? – kérdezi mellettem Aehako, és betöm egy takarót az utazózsákjába. Mi készítjük össze az embernők holmiját a vándorlás előtt, mert ők túl gyengék hozzá. Vektal azt mondta, mindent magunkkal kell vinnünk innen. Az sem számít, ha foltos, koszos vagy használhatatlan. Az embernőknek olyan kevés vagyona van, hogy biztosra veszi, mindenre kincsként tekintenek, így hát visszük. Két vadászt, aki rezonált a nőkre, elküldött a legközelebbi vadászbarlangba további takarókért, mert az emberek szegényes felszerelése kevés hozzá, hogy ellenálljon a sűrű havazásnak, miközben khuijuk sincs, ami melegen tarthatná őket.

Bár ezt hamar orvosolni fogjuk.

A közelben járkál egy sza-koszk. Ezekbe az óriási dögökbe rengeteg khui fér, ezért el fogunk egyet csípni, egyrészt
a húsáért, másrészt meg azért, hogy az embernők ne haljanak meg khuikórban.

A társam beesett szeme jut eszembe, meg az, hogy milyen elkínzottnak látszik. A legtöbb embernő bőre halvány, de az enyém még világosabb irhájú, mint a legtöbbjük. Ez biztos azt jelenti, hogy ő a legbetegebb. Ragaszkodni fogok hozzá, hogy ő kapja meg elsőként a khuiját.

Aehako megismétli a kérdést.

– Raahosh! Rezonáltál?

Nem szeretek hazudni, de nem akarom, hogy bárki tudja az igazságot, amikor a társam olyan szemeket mereszt rám, mintha dühös volna valamiért.

Raahosh ijesztőbb az átlagnál.

A szavai az elevenembe vágtak. A társam teljesen sima bőrű, sápatag és harmatgyenge, mégis én vagyok a selejtes? Megrántom a vállamat, aztán azzal a mozdulattal magamra kanyarintom az útizsákot.

– Az lényegtelen. Akkor derül ki bármi, ha az embernők megkapják a khuit.

– Én nem rezonáltam – jegyzi meg komoran Aehako, és széles arcára kiül a gondterheltség. – Szerinted több nő fog rezonálni, amikor eljön a párzási idény náluk? Talán egyszerűen az a baj, hogy nem most van – néz aztán rám reményteljesebben.

– Úgy nézek én ki, mint aki ért az embernők párzási szokásaihoz? – csattanok fel. – Fejezd be a pakolást. Sietnünk kell, ha időben közelebb akarjuk juttatni a nőket a sza-koszkhoz, amit el akarunk ejteni.

Aehako sóhajtva nekiáll a munkának. Még nagyon fiatal, jegyzem meg magamban. Ő a törzsünk legfiatalabb vadásza. Túl fog jutni a csalódáson, vagy később tényleg rezonálnak majd valamelyik embernővel. Sőt, akár egy sza-khui nővel! Aki talán még meg sem született.

Én csak annyit tudok, hogy én magam egy haldokló példányra rezonáltam, és ha meghal, magával viszi az összes reményemet és álmomat.

Sose volt társam. Szeretőm se. A törzsünkben kevés nő van, olyan meg, aki egy sebhelyes pofájú, nehéz természetű társat akarna magának, még kevesebb. Korábban reménykedni sem mertem benne, hogy találhatok valakit.

De most itt van ő… Én meg nem is tudom, mit tegyek. Inkább csendben maradok, úgyis minden akaraterőmre szükségem van ahhoz, hogy a khuimat is elhallgattassam odabent, míg az embernők felkászálódnak, és készülődni kezdenek a törzs barlangjához vezető hosszú út előtt. A vadászok közben visszaértek a prémekkel. Az egyiket szétvagdossuk, hogy lábmelegítőket készítsünk belőlük. Vannak, akik gyatra, a kinti hidegben semmire sem jó öltözéküket igazgatják, Vektal társa, Sorsi pedig – olyan a neve, mint egy nyelvtörő versike – még egy rétegnyi vastag prémet körít maga köré köpenynek.

Csak néhány ember nem állt neki a felkészülésnek. A sötét bőrű, akinek olyan haja van, mint egy csokornyi lenge édesfű, eszméletlenül fekszik a takarói alatt. Vektal szerint ő az egyik legbetegebb közülük. Egy másiknak eltört a lába, látom, ahogy teljes súlyával Pashovra támaszkodva kecmereg talpra.

Meg ott az enyém. Az embernő, aki nem véve tudomást a körülötte mozgolódókról, eltökélten ott marad a takaró alatt.

Makacs egy teremtés. Ebből a szempontból mégiscsak jól választott a khuim. Én is az vagyok. Együtt kétszer olyan keményfejű gyerekpalántákat csinálunk majd. A neheztelésem egy része elillan, amikor a képzeletemben megjelenik a kép, ahogy ez az embernő a kisbabánkat a mellére öleli. Sok idő után végre családom lesz.

– Készítsetek fel mindenkit – utasít minket Vektal elmentében, Sorsi felé tartva. – Most már hamarosan indulunk.

– És azokkal az emberekkel mi lesz, akik nem tudnak gyalogolni? – kérdezi Zolaya. – Meg azokkal, akiket nem tudunk felébreszteni?

– Őket mi visszük majd. Senkit sem hagyhatunk itt!

Sorsi szeretettel mosolyog Vektalra, és közelebb hajol hozzá, hogy megölelje.

– Olyan rendes vagy hozzánk. Ezt sosem tudom eléggé megköszönni!

Vektal megsimogatja Sorsi arcát.

– Hisz az enyém vagy, és csak ez számít.

Igyekszem úgy tenni, mintha nem látnám, ahogy Sorsi játékosan elkapja a fogával Vektal hüvelykujját. Ha kedvük van, megtehetik mások előtt is, ám a tudat, hogy eközben az én társam betegen hever a sarokban, és ha épp éber, folyton mogorván vicsorog rám, nem teszi kellemessé a látványt számomra. Az én embernőm nem ilyen boldog a társa gondolatától.

Nem örül, hogy én vagyok az. Visszataszítónak talál.

Raahosh ijesztőbb az átlagnál.

Mérgesen megragadom az egyik takarót, és a makacs némber felé masírozok vele. Nem érdekes, tetszem-e neki vagy sem. A khui választja ki az ember társát. Ő meg szépen el fogja fogadni a döntést.

– Kelj fel! – lépek oda hozzá nagy svunggal, és lerántom róla a takarót. – Te…

A feje oldalra billen, és úgy hever a padlóra omolva, mint egy húsdarab. Tehát nem szándékosan vesz semmibe. Elájult. A szívembe belevág a rémület, felemelem, és szorosan a mellkasomhoz ölelem, hogy átadjak neki valamennyit a testem melegéből. Jéghideg a bőre. Vajon nem tudja a teste megtartani a hőt? Hogyan lehet képes egyáltalán túlélni az itteni körülményeket? Egy pillanatra teljesen pánikba esek. Ezt érezheti Vektal, amikor Sorsira néz. Azt, hogy teljesen tehetetlenül áll szemben a társa törékenységével. Ringatom a nőt a mellkasomon, és megpaskolom az arcát.

Rövid idő múlva felébred, és azonnal távolabb húzódik, amikor meglát.

– Átlátszó Kapitány! Tudhattam volna.

Nem törődöm vele, hogy a büszkeségembe gázol. Fogalmam sincs, mi ez az Átlátszó Kapitány, mert az embernők szavai közül soknak nincs értelme. Az ősök barlangjában megkaptuk az ajándékot, és sokat megértünk a nyelvükből, de nyilvánvalóan nem áll össze teljesen a kép. Többször előfordult már, hogy az embernőm mondott valamit, de hiába, mégsem értettem.

Azt viszont nagyon jól értem, hogy megvet engem.

A mellkasommal megtámasztom, úgy segítem fel. Amikor a lábára nehezedik, felszisszen a fájdalomtól, és nekem dől. Az az apró hát a mellemnek ütődik, amitől a khuim azonnal életre kel… és a dárdám is.

A szememet lehunyva koncentrálok, és mindkettőre ráripakodom, maradjanak nyugton, ne is törődjenek semmivel. Nincs itt a megfelelő alkalom.

Az embernő küzd az érintésem ellen, és ellöki a kezemet magától.

– Ne fogdoss már! Eressz el!

Eresszem el? De hiszen képtelen a lábára állni. Dehogy eresztem! Nem törődöm a csapkodásával, és végigsimítom meztelen lábszárát, keresem rajta a sebesüléseket. Újra ellöki a kezemet magáról, de addigra már látom, hogy abból a sok lábujjból három megduzzadt és elszíneződött. Valószínűleg eltörtek, de az embernőmben nincs khui, hogy meg tudjon gyógyulni.

És ő még el akar hessegetni, nehogy segíteni tudjak rajta? Újabb hülyeség. Nem törődöm a tiltakozásával, felemelem a két karomba. Ha kell, így viszem el a sza-koszk vadászatára. De oda fog jutni, erről kezeskedem. Rá sem merek gondolni, hová vezetne, ha nem így volna.

– Hé! Teszel le nagyon gyorsan, te randa nagy ökör?!
– süvölti a fülembe. Az biztos, hogy a tüdejének nincs baja. De úgy teszek, mintha meg sem hallanám a visítozást, és jó alaposan bebugyolálom a takaróba, hiába csapkod meg tekereg.

– Raahosh! – hallok egy figyelmeztető hangot.

Odanézek – mire a kis emberkéz jól állkapcson is talál – és látom, hogy a barátom és törzsfőnököm öles léptekkel közeledik felénk.

– Nem rángathatod csak úgy, ha nem akarja – közli a mi nyelvünkön. – Óvatosan és gyengéden kell meggyőzni őket. Az embernők törékenyek.

Az én kis „törékeny” embernőm ökle ezúttal az arccsontomra mér egy nagy ütést.

– Tegyél le – visítja újra. – Te lerázhatatlan lóbaszó!

Ló… mi? Ismét egy egy szuszra elhadart szófolyam, amiből annyit értettem, „te”, és nem úgy tűnt, hogy dicséretnek szánta.

– Raahosh – utasít újra rendre Vektal. Újra engem! – Tudod, mi az utasításom.

Persze hogy tudom. Semmit ne tegyünk, amit az embernők nem akarnak. Óvatosan leteszem hát az enyémet a padlóra, nagyon-nagyon óvatosan, és gyengéden, de nem csak az utasítás miatt. Közben le kell küzdenem a késztetést, hogy inkább magamhoz vonjam, és megsimogassam azt a piszkos kócot a makacs fején.

– Megsérült – vetem oda Vektalnak gorombán. – Csak segíteni akartam!

– Bőven lesz még rá időnk – paskolja meg jóindulatúan a karomat. Nem csoda, hogy jó hangulatban van. Szerzett egy szerető társat magának. Az enyém olyan arccal néz rám, mintha legszívesebben belevágna egy csontkést a hátamba. – Hadd gyalogoljon, ha jólesik neki.

– Felőlem! – morgom oda Vektalnak, aztán még egyszer megbizonyosodom róla, hogy az embernőm alaposan be van bugyolálva takaróval, és felé nyújtom a prém lábvédőit. Ez a legkevesebb. Aztán úgy teszek, mintha nem látnám, hogyan torzul el az arca, miközben az egyiket megpróbálja fájdalmasan megduzzadt lábujjaira rángatni, és nem hallanám, hogyan fröcsög újabb, érthetetlen, de nyilvánvalóan átkozódó szavakat. Csupa-csupa sérülés ez az embernő. A karján is van egy friss seb, ott, ahol kivették a „szenzort”, ahogy ők nevezik, a bőre alól. A „zöld szemetek” tették oda. Én csak egyet tudok: minél előbb khuit akarok szerezni a társamnak, hogy gyógyulhasson és helyrejöjjön.

Ebben a pillanatban eszembe sem jut a párosodás és az utód. Csak azt akarom, hogy az embernő megerősödjön.
A kezem görcsbe rándul, annyira szeretné simogatni és megnyugtatni, de miután újra gyűlölködő pillantást vet rám, kimegyek az embernők barlangjából a szabadba a többi vadászhoz.

Képtelen vagyok ott lenni a közelében. Nem tudom kiverni a fejemből a kérdést, milyen lenne vajon megsimogatni.

Liz

Szeretem úgy gondolni, hogy nem vagyok különösebben finnyás. Tényleg nem. Az apám vadászott-horgászott, gyerekkoromban mindenhová elkísértem, ha kellett, csalit fűztem a horogra, ha kellett, megnyúztam az állatot, amit elejtettünk, hogy a tábortűznél megsüthessük. Jó íjász vagyok. Kifejezetten tűrhető nyomolvasó. Kettőig se számolsz, úgy feldarabolok bármilyen állatot, mit a szél.

De ez a sza-koszk nagyon rémisztő mutáns.

Eltelt néhány óra, mióta elindultunk a hajótól. Bárcsak egyértelműen kijelenthetném, hogy egy cseppet sem bántam, amikor a hátunk mögött hagytuk azt a bűzösborz-odút, de egy kicsit be vagyok rezelve. Ez egy jégbolygó. Mint az Antarktisz… csak épp szteroidos izomtömegnövelés után. És a nap lemenni készül. Azaz a napok lemenni készülnek. Iszonyú mély a hó, az új lábbelimben úgy süppedek bele, mintha futóhomokban gázolnék, és közel s távol sehol ismerős fák vagy épp valamiféle menedék. Pokoli hideg van, a lábujjaim minden egyes lépésnél szinte felizzanak a fájdalomtól, és annyira fáradtnak érzem magamat, hogy a fejemet is nehezemre esik felemelni. Nem épp túlélő üzemmódban működöm. Végül annyira lemaradok a többiektől, hogy valaki jobbnak látja, ha felemel, és a vállán szállít tovább. Még csak meg sem kell néznem a srác arcát ahhoz, hogy rájöjjek, ki lehet az.

Raahosh. Hát persze.

Most a lányokkal néhány lenge, halványan a szomorúfűzre emlékeztető fa tövében ülünk, amelyek a sza-koszk minden egyes lépésére megremegnek. A sza-koszk egyszerűen leírhatatlan. Talán akkor járok legközelebb az igazsághoz, ha azt mondom, úgy néz ki, mintha a gyapjas mamut szemet vetett volna a brontoszaurusz meg a Star Warsból ismert AT-AT lépegető szerelemgyerekére, és ők hozták volna létre ezt az utódot, ami lényegében egy gigantikus, póklábakon járó szőrgombolyag, és most rekedten bömböl, mert a vadászoknak sikerült végre leteríteni.

A férfiak a tetem köré sereglenek. Vektal azonnal odarohan a nőkhöz, és végigtapogatja Georgie-t.

– Ugye jól vagy?

Georgie is körbezsongja. Ó, mindjárt hányok ettől! Az émelyítő jelenetet kizárandó az elejtett lényre nézek. Hiányzik a vadászat. Azóta nem voltam, mióta az apám meghalt, de most, hogy látom a vadat, és a szél felénk hozza a vér szagát, újra eszembe jutnak a közös emlékek. Hiányzik az apám. És a vadászat is!

Elfordítom a látványról a szememet, és egy világító szempárral találom szemközt magam, amely a távolból intenzíven sasol. Hát, persze hogy Raahosh. Szorosabban magam köré igazítom a takaróimat, és őt is figyelmen kívül hagyom, inkább egy kicsit közelebb bicegek Georgie-hoz és Vektalhoz, hátha meghallom, miről van szó.

Épp semmiről, mert lefoglalja őket a csókolózás. Vektal megcsókolja Georgie homlokát.

– És most megszerezzük a khuit. Hívd ide a nőket!

Milyen szexista gondolkodás! Igen, gyűjtsd csak ide a sok kis buta fehérnépet, hadd gondoskodjunk róluk. Kész röhej. Utálom, hogy sztereotípia vagyok. De eközben az a nagy helyzet, hogy túlságosan nyomorultul érzem magam bármihez, még az utálathoz is, csak nézek ki a fejemből.

Georgie előrelép, oldalán Tiffany. Szegény Tiff! Ő, aki El Pasóból jött, tényleg nem tud mit kezdeni ezzel az időjárással. Emellett, azt hiszem, cukorbeteg is, szóval nincs épp fényesen. Gyakorlatilag egész héten kómában volt. Most görnyedten megáll, míg Georgie továbbhalad.

– Hol az a khui?

– Odabent – mutat Vektal a nagy böhöm lény hasára.
– Készen vagy, drága Georgie-m?

Mi értelme úgy tenni, mintha volna választásunk? De fülelek, mit mond erre Georgie.

– Csináljuk!

Felhasítják a sza-koszkot, hastól kulcscsontig, ömlik a sok vér. Furcsa módon ettől is csak még jobban honvágyam
lesz.

– Csak mintha egy őzet nyúznának. Nem nagy ügy!

Felnézek, és Raahosh persze továbbra is engem bámul. A bőröm bizsereg a biztos tudattól, és… valami mástól is? Lehet, hogy mindjárt újra elájulok. De remélem, nem.

Hallom, hogy Georgie mellettem óriásit nyel.

– Egy igazán óriási példányt – teszem hozzá.

Georgie újra nyel. Tiffany felnyög, és távolabb botorkál pár lépésnyire.

Továbbra is a jelenetre meredek, mert muszáj koncentrálnom valamire. Attól tartok, ha oldalra nézek, Raahosht fogom látni, amint felém ólálkodik, hogy újra tapizhasson. Nem is értem, miért van, hogy a gondolat félig felbosszant, félig pedig valamiféle megfoghatatlan forróság tölt el tőle.

Vektal átveszi az egyik emberétől a lény szívét, amiben tekergőző, fényesen világító, spagettihez hasonló férgek nyüzsögnek. Hát jó, bevallom. Az én elképzeléseim szerint ez nem valami vonzó látvány.

– Mindjárt rosszul leszek – hallom Kira hangját valahonnan oldalról, Tiffany pedig hallhatóan öklendezik. De Georgie olyan arccal nézi Vektalt, mintha a pasi arra készülne, hogy egy gyémántgyűrűt húzzon az ujjára, vagy valami hasonló nyálas baromságra. Csendesen motyognak valamit egymásnak, aztán Vektal elővesz egy kést.

– Mi lesz, ha beköltözik… az agyamba? – kérdi Georgie.

Ez valami féreg. Ez marhára nincs rendben. Én ebben a játékban nem vagyok benne.

– Mert szerinted bármivel jobb lesz, ha a szívedbe költözik? – kérdezem tőle. Ez most komoly?

– A khui az életerő – mondja Vektal áhítatos hangon.

Erre az az ostoba Georgie elveszi a kezéből a fényférget, Vektal pedig ejt egy nyisszantásnyi sebet a torkán. Aztán premier plánban láthatom, hogyan kúszik be rajta a lény tekeregve, olyan iramban, mint egy hőkövető rakéta.

Hű, hát nekem ez nagyon nem tetszik. Kurvára nem lelkesedem ezért a szarságért. Láttam én már, hogy mit tesznek a férgek egy-egy állat szívével. A vadászok nagyon is tudják a szabályt, hogy nem esszük meg a fertőzött húst. És ugyan ki fog önként és dalolva jelentkezni a szerepre, hogy ő maga válhasson a fertőzött hússá. Hátrálok néhány lépést. Georgie reszket, és levegő után kapkod, aztán Vektal karjai közé zuhan. Néhány nő körülöttünk elkeseredetten sír, és aztán már csak azt látom, hogy a férfiak körülöttem zsibonganak, és mindenkit fényférgekkel kínálgatnak.

Hát én innen húzok! Mert nem! Nem és nem. Ki fogok találni valami mást. Egyszerűen muszáj, hogy legyen más választásom. Teszek hátra egy-két lépést a kis liget felé, amelynek fái semmiféle védelmet nem adnak. A többi lány kíváncsi szemeket mereszt felém, aztán visszafordulnak Georgie felé. Ő a vezetőnk, tőle várják az iránymutatást.

Felőlem! De én úgy vélem, attól, hogy Georgie leugrik a szikláról, nekem még nem kötelező. Lehet, hogy őt elvakította egy nagy kék űrlény nagy kék fasza, de engem nem. Rettentően, lüktetve fáj a lábam, de rá se hederítek. Talán még nincs túl késő, hogy visszamenjek az űrhajóhoz, összeszedjem magam, és kitaláljak valami mást. Tudom, hogy pánikba estem. Tudom, hogy a gondolatmenetem nem logikus, de minden, amit valaha megtanultam apám mellett, azt mondja, hogy ez rettenetesen rossz ötlet.

A paraziták megölik a gazdájukat.

Miközben sután elbotorkálok a többiek mellett, látom, hogy az űrlénysrácok gyengéden kézen fogják ezt vagy azt a lányt, úgy vezetik a végzete felé. Ez aztán a kedves gesztus. Semmi bizonyítékunk nincs rá, hogy ez a módszer emberen is működőképes, és az biztos, hogy Georgie úgy csuklott össze, mintha kirúgták volna a lábát alóla. Ez így nem oké. Szorosabban magam köré vonom a prémeket, és továbbsántikálok.

Aztán egyszer csak megtorpanok.

Mert közvetlenül előttem ott áll Raahosh, összehúzott szeméből ragyog a fény felém. Engem vizslat.

– Meg se próbálkozz vele, hogy megállíts, haver – vetem oda neki, bár tudom, hogy semmi értelme. Úgysem érti, amit az anyanyelvemen mondok neki.

Megragadja a prémtakaróimat, és azoknál fogva próbál visszafordítani.

Kirántom magamat a markából, és megyek tovább eltökélten. A távolból hallom, hogy egy másik nő is felkiált, majd abban a pillanatban el is hallgat. Megborzongok.

Raahosh megragadja a csípőmet, és újra a vállára dob.

– Nem! – Ököllel verni kezdem a vállát. – Nem akarom! Nem kényszeríthetsz!

Habozik, aztán nagy meglepetésemre letesz. Rövid ideig szemlélget, aztán felemeli a kezét, és megcirógatja az államat. Hagyom, mert a lényeg, hogy ne ráncigáljon vissza oda. Az érintése furcsán gyengéd, fel és le haladnak az ujjai az arcom jéghideg bőrén. Aztán a talajra mutat, jelezve, hogy itt várjam meg.

– Jól van. Tökmindegy. Az biztos, hogy én nem megyek vissza oda! – Lezöttyenek a hóra, legalább végre nem a fájós lábamra nehezedik a súlyom.

Sarkon fordul, és öles léptekkel elindul a halott sza-koszk meg a többi vadász felé. Reszketve nézem, hogyan tűnik el a sötétségben. Várok itt egy kicsit, aztán megyek tovább. Hátha megmondja a többieknek, hogy meggondoltam magam, és ő majd visszavezet az űrhajóhoz.

Végtére is, előfordulhat, hogy Raahosh haver nem is akkora seggfej.

Lehunyom a szememet, és két kezemmel megdörzsölöm az arcomat. Rohadt hideg van itt kint, én pedig olyan fáradt vagyok, hogy simán álomba tudnék zuhanni, minden hó és hideg ellenére. Az agyam egyre ködösebb. De akkor is muszáj, hogy legyen más opció. Ha képes vagyok tisztán gondolkodni, talán elő tudok rukkolni valami jó megoldással.

A gondolataim visszatérnek Georgie-hoz, meg a pillanathoz, amikor Vektal vágást ejtett a nyakán. Hogyan fickándozott vidoran az az izé, miközben befurakodott. Hogyan kiáltott fel a társnőm, aztán hogyan esett össze. Újra megborzongok.

A látómezőm szélén megjelenik egy alak. Alig jut el a tudatomig, hogy Raahosh tért vissza, gigantikus mancsával máris megfogja a vállamat, és úgy dönt hátra a hóba.

– Mi van? – köpöm felé.

Egy pillanat múlva megérzem a térdét a vállamnál, és a földhöz szögez. A tenyerét a melléhez emeli, és ekkor látom, hogy egy fényes, apró kígyó fickándozik benne.

Aztán előhúz egy kést a derekára akasztott tokból.

– A fenébe, rohadék! Nem! – Derekasan küzdök ellene, hiába szorít le teljes testsúlyával. De gyenge vagyok, ő meg nagy, és hiába csapkodok, nem tehetek semmit. A kést a nyakamhoz illeszti, és gondosan vág egyet a kulcscsontom környékén.

– Ne! – tiltakozom, de rám se hederít. Ez a seggfej, ez a baromarc, ez… ez belém kényszeríti a parazitát!

Nem a barátom a srác. A legkevésbé sem. Nem hagy választási lehetőséget.

Tovább harcolok, próbálom ellökni a kezét, amint a parazitával felém közelít.

– Egész életemben gyűlölni foglak, ha megteszed – sziszegem oda neki, és újra megpróbálom ellökni magamtól.

De csak szigorú pillantást vet rám, és még közelebb hajol. Egy halk szisszenés jelzi, hogy a féreg megtalálta a bőrömet, aztán tekeregve elindul a nyakamon lévő nyíláson. Belém.

Elájulok a rémülettől.

Raahosh

Figyelem a társamat, aki önkívületben remeg és vonaglik, míg a teste hozzászokik a khuihoz, és magamban megállapítom, hogy az sem számít, ha a társam egész életében gyűlölni fog. Így legalább életben marad. Anyám és apám se szerették egymást egyáltalán, soha. Anyám a halála napjáig átkozta az apámat. Mindketten hatalmas boldogtalansággal ajándékozták meg a társukat, ám mégis, egy család voltak, és voltunk.

Az embernőm gyűlölhet, attól még lehetünk társak. Azt nem fogom engedni, hogy a halált válassza. Nem. Biztonságot nyújtok neki, még akkor is, ha nekem kell megóvnom saját magától.

Két karomba emelem a kicsike, könnyű testét, és a mellkasomhoz ölelve ringatom. Rettentő hideg a bőre. És nagyon törékeny. Helyesen cselekedtem, hogy rákényszerítettem a khuit. Egy napig sem húzta volna már enélkül. Magamhoz szorítom, közben mérlegelem, mi legyen a következő lépés.

Ha visszaviszem a táborba, dühös lesz, és mindenkinek elmeséli, hogy akarata ellenére diktáltam bele a khuit.

Vektal, a törzsfőnök, nem fog örülni. Neki az a véleménye, hogy úgy kell gondoskodnunk az embernőkről, hogy azt adjuk nekik, amit ők akarnak.

Hát… az könnyen mond ilyesmiket, akire Sorsi olyan szeretettel és vágyakozva tekint. De akkor már sokkal kevésbé egyszerű a helyzet, ha az embernő-társunk folyton dühös ránk, és undorodva méreget minket.

Raahosh ijesztőbb az átlagnál.

Ha most visszaviszem a barátaihoz, ők is dühösek lesznek rám. A khui hangosan vibrál a mellkasomban az embernőmért, és az elmúlt nap folyamán először hagyom neki, hadd énekeljen. Rezonálok, de nem is merem elhinni.

Senki sem veheti el tőlem a társamat!

Megfordulok, és elnézek a többiek felé, akik még mindig a sza-koszk körül zsúfolódnak. Még órákon át ott is maradnak, mert az embernők aludni fognak. Lehet, hogy egy teljes napig is. Fogalmam sincs, mennyi időt vesz majd ez igénybe. Ott a hús, amit fel kell darabolni, hogy el tudjuk szállítani a törzs barlangjába, és az embernőkről is gondoskodni kell,
és ápolni őket.

Ez leköti a figyelmüket.

Ahelyett, hogy visszavinném a társamat a közös táborba, szorosan magamhoz ölelem és elindulok vele a másik irányba, ki a völgyből.

Elviszem és elrejtőzünk valahol. Addig nem viszem vissza a többiekhez, míg nem lesz a hasában a gyerekünk, és nem válunk igazi társakká. Akkor visszatérünk a törzshöz, és velük élünk együtt tovább.

Hogy addig mi lesz? Addig a társammal kettesben töltjük az időt, és csak az enyém lesz.

◆

Van egy barlang kint a vadonban, amire szeretek úgy gondolni, mintha a sajátom volna. A törzsünkben sok éhes szájat kell jóllakatni, és néha a vadászoknak nagy zsákmányszerző körutakra kell vállalkozniuk, hogy elég legyen az étel mindenkinek. Ezt a célt szolgálják a vadászbarlangok, elszórva mindenfelé, hogy azok a vadászok se maradjanak fedél nélkül, akiknek muszáj az otthontól távol éjszakázniuk. Ezekben a barlangokban találnak takarókat, tűzgyújtó szerszámokat, és néha még egyéb felszerelést is, hogy megkönnyítse a dolgukat. Bárki használhatja őket, csak egyetlen szabály van, hogy ugyanolyan állapotban kell otthagyni mindent, amilyenben a vadász találta.

De ez a barlang, amerre tartunk, kizárólag az enyém. Szinte palánta voltam még, amikor rábukkantam egy vadászat közben, az első kalandozásaim egyikén. A bejáratát egy hatalmas jéglemez takarja el a könyörtelen évszakban, de most egyszerűen csak hideg van, nyílt ösvény vár ránk odáig.

Nincs messze innen, és az elmúlt órákban, mialatt szakadatlanul haladtunk előre, végig arra a helyre gondoltam.
Az embernőm súlya csupán tollpihe a karjaimnak, és még nem ébredt fel. Időre van szüksége ahhoz, hogy megszokja a teste a khuit, nyugtatom magamat. Nincs miért aggódni. Hiszen nagyon beteg volt. Csak egy kis idő még. De így is dárdákat szúr a szívembe a félelem, megszaporázom a lépteimet.

A barlangom ugyanolyan üres, ahogy hagytam. Néhány jel arra mutat, hogy egy állat kis időre fészket rakott idebent, de mostanra elköltözött innen. Letakarítom az időközben lehullott kőtörmeléket a sarokban szépen összehajtogatott takarókról, aztán közéjük fektetem a társamat. Annyira reszket, hogy az egész teste rázkódik. A csontfagyasztó hidegség ugyan már eltűnt a bőréről, ami annak jele, hogy a khui melengetni kezdte belülről, de még most is borzong és remeg. Elhatározom, hogy tüzet rakok, és egy ideig elpiszmogok a feladattal, közben igyekszem figyelmen kívül hagyni, milyen harsányan énekli dalát a khuim az ágyamban fekvő nőnek.

Az ágyam.

A társam az ágyamban alszik.

Felnyögök, mert úgy tör rám a vágy, hogy elszédülök tőle. Lehunyt szemmel buzdítom magamat, hogy maradjak erős. A társam nemsoká felébred, és akkor végre párosodhatunk.

Fájdalmasan nyögdécsel álmában, és a lába összerándul. Óvatosan leveszem róla a lábbelit, és megdörzsölöm törékeny lábfejét. Piszkos és kicsi, nincsenek rajta védőbarázdák, mint amilyenek az én testem legsérülékenyebb pontjait óvják. Öt lábujja van, nem három, mint nekem, és most, hogy újra a szemem elé kerülnek a sötétlilára színeződött, duzzadt ujjak, újra megállapítom, hogy valószínűleg eltörtek.

Helyre kell igazítani, hogy a khui meggyógyíthassa őket.

A társam nyöszörög, ide-oda veti a fejét fektében, a szemhéja alatt ide-oda rebben a szemgolyója. Addig kell helyreigazítanom a lábujjakat, míg önkívületben van, így nem okozok neki még nagyobb fájdalmat. A gondolattól, hogy bántanom kell, azonnal forogni kezd a gyomrom. Végigtapogatom a lábujjait, és összehasonlítom a másik lábával, hogyan kellene állniuk. Aztán nagy levegőt veszek, és sorra helyrerántom őket. Újra le kell küzdenem a hányingeremet, amikor hallom, hogyan állnak halk kattanással a helyükre a csontok. A társam olyan hangot ad ki, mint aki fuldoklik, és még erőtlenebbül omlik el az ágyon.

Miután mindhárom sérült lábujjat helyreraktam, gondosan átkötözöm őket bőrszíjakkal, hogy a helyükön maradjanak, és alig érek a végére, amikor a gyomrom felmondja a szolgálatot. Alig jutok ki a barlangból, máris hányok. Amikor vége, havat rugdosok a rosszullétem bizonyítékára. Haragszom magamra. Nem először fordul elő, hogy a törzsemből valók közül valakinek a törött csontját helyre kellett tennem. A sajátjaimat is rögzítettem már. Eddig sohasem lettem rosszul a gondolattól, hogy fájdalmat okozok.